nemesis

Resident Evil v nakladatelství

FANTOM Print

Konspirace Umbrella

Caliban Cove

Město mrtvých

Podzemí

Nemesis

Code: Veronica *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

nemesis

s. d. perry

FANTOM Print

2016

Copyright © CAPCOM. Licensed for use by Titan Publishing Group Ltd.

This translation of Nemesis, first published in 2012 year, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-856-2 (ePub)

ISBN 978-80-7398-857-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Carlos právě vylézal ze sprchy, když zazvonil telefon. Omotal si proto okolo pasu ručník a vklopýtal do přecpaného obýváku, kde málem zakopl o stále neotevřenou krabici s knihami, jak spěchal k vřískajícímu telefonu; od chvíle, co se přistěhoval do města, ještě neměl čas pořídit si záznamník, a jeho číslo měla jen nová místní pobočka. Nebylo by proto dobré, kdyby hovor propásl, obzvláště když za něj účty platila Umbrella.

Z ruky mu stále kapala voda, když zvedal sluchátko, a snažil se nepůsobit udýchaně.

„Haló?“

„Carlosi, tady Mitch Hirami.“

Carlos, který si pořád přidržoval ručník, se maně narovnal. „Ano, pane.“

Hirami byl velitelem jeho jednotky. Carlos se s ním setkal pouze dvakrát, což nestačilo na to, aby si na něj vytvořil názor, zdál se ale celkem kompetentní – stejně jako ostatní chlapi v jednotce.

Kompetentní, ale ne zrovna sdílný… Podobně jako Carlos ani nikdo jiný nehovořil moc o své minulosti, s jistotou však věděl, že Hirami byl před několika lety zapletený do obchodu se zbraněmi v Jižní Americe, než začal pracovat pro Umbrellu. Vypadalo to, že všichni, s kým se v U.B.C.S. setkal, měli nějaké tajemství – a většina se týkala ne zrovna legálních aktivit.

„Právě jsme obdrželi rozkazy ohledně jisté situace, která se stále vyvíjí. Na tohle svoláváme všechny a okamžitě. Do hodiny se nahlaste a za dvě vyrážíme. To znamená v patnáct nula nula, comprende?“

„Sí… ach, ano, pane.“ Carlos uměl anglicky už celé roky, jenže si pořád zvykal na to mluvit pouze tímto jazykem. „Víme, o co jde?“

„Negativní. Všechny nezbytné informace obdržíte po nástupu spolu s námi ostatními.“

Hiramiho tón naznačoval, že chce říct ještě něco. Carlos čekal, přestože mu začínala být zima od toho, jak mu na těle schla voda.

„Prý se jedná o únik chemikálií,“ dodal nakonec Hirami a Carlos měl dojem, že v hlase velitele jednotky slyší neklid. „Něco nutí lidi chovat se… jinak.“

Carlos se zamračil. „Jak jinak?“

Hirami si povzdychl. „Neplatí nás za to, abychom kladli otázky, Oliveiro, že ne? Teď víte tolik, co já. Prostě dorazte.“

„Ano, pane,“ odvětil Carlos, jenže Hirami už zavěsil.

Carlos odložil sluchátko a nebyl si jistý, jestli má cítit vzrušení nebo nervozitu, když ho teď čekala první operace U.B.C.S., Služby pro omezení dopadu biologických rizik Umbrelly1. Skutečně působivý název pro partu bývalých žoldáků a vojáků, z nichž většina měla bojové zkušenosti a temnou minulost. Náborář v Hondurasu tvrdil, že budou voláni „řešit“ situace, které bude Umbrella potřebovat rychle a agresivně – a hlavně legálně – zamést pod koberec. Po třech letech bojů v malých soukromých válkách mezi soupeřícími gangy a revolucionáři, kdy žil v hliněných chatrčích a jedl konzervy, mu příslib skutečného zaměstnání – a překvapivě dobrého platu – připadal jako splněné přání.

1 Umbrella Bio-Hazard Countermeasure Service

Celá věc mi připadala až příliš dobrá na to, aby mohla být skutečná, to jsem si aspoň myslel… a co když se ukáže, že jsem měl pravdu?

Carlos zavrtěl hlavou. Když tu bude jen tak postávat v ručníku, nezjistí to. Každopádně to určitě nebude horší než přestřelky se zdrogovanými pendejos někde v džungli, kdy přemítal, jestli vůbec uslyší kulku, která ho nakonec dostane.

Zbývala mu hodina a do kanceláře to měl dvacet minut pěšky. Obrátil se k ložnici, najednou odhodlaný dorazit na místo dřív a zjistit, jestli z Hiramiho nedostane něco víc o tom, co se děje. Už teď cítil, jak ho v břiše začíná hřát nervózní adrenalin. Byl to pocit, s nímž vyrostl a znal ho líp než cokoli jiného – částečně za tím bylo očekávání, částečně vzrušení a hlavně zdravá dávka strachu…

Carlos se při utírání křenil, pobaven sám sebou. Strávil příliš mnoho času v džungli. Teď byl ve Spojených státech a pracoval pro legitimní farmaceutickou společnost – čeho se měl bát?

„ Nada ,“ řekl a stále s úsměvem šel najít své maskáče.

Pozdní září na okraji velkého města; byl slunečný den, během rychlé chůze na základnu však Carlos pocítil první šeptání podzimu, vzduch jako by řídl a listí na větvích nad ním začínalo vadnout. Ne že by tu bylo mnoho stromů; jeho byt se nacházel na okraji rozlehlé průmyslové oblasti – v okolí bylo několik sešlých továren, oplocené pozemky zarostlé plevelem a řady a řady opuštěných budov. Sídlo U.B.C.S. vlastně obsadilo renovované skladiště obklopené docela moderním odbavovacím komplexem, k němuž patřil i heliport a překladiště – bylo to tu hezky zařízené, Carlose ale opět napadlo, proč se rozhodli stavět v tak zchátralé oblasti. Očividně si mohli dovolit něco mnohem lepšího.

Cestou po Everettově pohlédl Carlos na hodinky a přidal do kroku. Nepřijde pozdě, stále však byl odhodlaný dorazit dřív a zjistit, co si myslí ostatní chlapi. Hirami tvrdil, že svolají úplně všechny – čtyři čety o třech jednotkách po deseti, dohromady sto dvacet lití. Carlos byl desátníkem jednotky A čety D; celé to zřízení mu připadalo směšné, ale asi to bylo nezbytné, aby byl o všech přehled. Někdo musel něco vědět…

Zahnul doprava v místech, kde Everettova navazovala na 374. Myšlenky se mu toulaly a matně přemítal o tom, kam je asi pošlou…

… když vtom z boční uličky jen několik metrů před ním vykročil elegantně oblečený cizinec s širokým úsměvem na tváři. Stál tam s rukama v kapsách a očividně čekal, až k němu Carlos přijde.

Carlos udržoval opatrně neutrální výraz a obezřetně toho muže sledoval. Byl vysoký, hubený, měl tmavé vlasy i oči, ale rozhodně to byl běloch, kolem čtyřicítky nebo do pětačtyřiceti let – a zubil se, jako by se chtěl podělit o mimořádně zábavný vtip.

Carlos se chystal prostě projít kolem. Připomněl si, kolik bláznů žije v průměrně velkém městě, byli prostě nevyhnutelným rizikem městského života.

Pravděpodobně mi chce povědět o mimozemšťanech, kteří monitorují jeho mozkové vlny, nebo možná žvanit o nějakých konspiračních teoriích…

„Carlos Oliveira?“ zeptal se muž, bylo to však spíše prohlášení než otázka.

Carlos se prudce zastavil, celé jeho tělo se napjalo a pravá ruka mu instinktivně sjela dolů k pistoli – až na to, že ji u sebe neměl, nebyl ozbrojený už od chvíle, co překročil hranice, carajo…

Cizinec musel vycítit jeho rozrušení, udělal totiž krok vzad a zvedl ruce do vzduchu. Vypadal pobaveně, ale nijak zvlášť výhrůžně.

„Kdo se ptá?“ vyjel na něj Carlos. A odkud, k čertu, znáte moje jméno?

„Jmenuji se Trent, pane Oliveiro,“ řekl a tmavé oči mu jiskřily sotva potlačovaným veselím. „A mám pro vás jisté informace.“

1

Ve snu Jill nedokázala utíkat dostatečně rychle.

Byl to stejný sen, který se jí opakovaně vracel už od mise, která je tu strašlivou, nekonečnou noc v červenci málem všechny stála život. Tajemství Umbrelly tehdy zatím ublížila jen hrstce obyvatel Raccoonu, vedení S.T.A.R.S. nebylo úplně zkorumpované a ona byla ještě natolik hloupá, aby si myslela, že lidé jejich příběhu uvěří.

Ve snu čekala spolu s dalšími přeživšími – s Chrisem, Barrym a Rebeccou – plna úzkosti na záchranu na heliportu tajné laboratoře. Všichni byli vyčerpaní, zranění a až příliš dobře si uvědomovali, že budovy okolo nich i pod nimi čeká sebedestrukce. Svítalo, stromy okolo Spencerova sídla pronikalo v kuželech studené světlo a ticho přerušoval pouze vítaný zvuk blížící se helikoptéry. Šest členů S.T.A.R.S. zemřelo, zabily je lidské i nelidské stvůry, které se plížily sídlem, a pokud Brad rychle nepřistane, nepřežije vůbec nikdo. Výbuch laboratoře zničí nejen důkazy o úniku T-viru Umbrelly, ale i je.

Chris a Barry mávali na Brada, aby si pospíšil. Jill pohlédla na hodinky a její otupělá mysl se stále snažila pochopit, co se stalo, všechno si utřídit. Umbrella Pharmaceutical, která nejvíce přispívala k prosperitě Raccoon City, hybná síla korporátního světa, tajně vytvářela netvory ve jménu výzkumu biologických zbraní – a při hře s ohněm se ošklivě spálila.

Teď už to ale bylo jedno, záleželo pouze na tom, aby odsud co nejrychleji vypadli…

… a máme na to tři minuty, maximálně čtyři…

TŘESK!

Jill se prudce otočila a spatřila, že v severozápadním koutě heliportu vylétly do vzduchu kusy betonu a asfaltu a prší k zemi. V díře se objevil obrovský spár a dopadl na rozeklaný okraj…

… a bledá, mohutná stvůra s označením Tyran, kterou se s Barrym pokusili zabít v laboratoři, se vyhoupla nahoru na heliport. Mrštně se zvedla z dřepu… a vykročila směrem k nim.

Ta zvrácenost byla přinejmenším osm stop vysoká, a kdysi to možná býval člověk, teď už ale ne. Netvorova pravá ruka byla normální, na levé ale měl krunýř a končila drápy. Jeho obličej byl děsivě znetvořen, rty odříznuty tak, že to vypadalo, jako by se neustále přes zbytky rudé tkáně křenil. Jeho nahé tělo bylo bezpohlavní a zvenku na hrudi mu mokře pulzoval tlustý, krvavý nádor, který byl jeho srdcem.

Chris zacílil na pulzující sval berettou, vypálil a pět devítimilimetrových kulek to odporné maso roztrhlo; Tyran ani nezpomalil. Barry na ně zařval, ať se rozprchnou. Dali se na útěk, Jill táhla pryč Rebeccu, za zády jim duněla Barryho .357 a nad hlavami jim kroužil vrtulník. Jill vnímala, jak odtikávají vteřiny, a skoro věřila, že cítí, jak jim pod nohami kypí exploze.

S Rebeccou vytáhly zbraně a začaly střílet. Jill mačkala spoušť, i když viděla, že netvor strhl Barryho na zem; když se pustil za Chrisem, vrazila do zbraně další zásobník, střílela, ječela a se sílící hrůzou přemítala, proč už konečně nepadne?

Shora se ozval výkřik a z helikoptéry něco vypadlo. Chris se k té věci rozběhl, Jill však nic dalšího neviděla, nic než Tyrana, který obrátil pozornost k ní a k Rebecce a vůbec si nevšímal kulek, které dělaly krvavé díry do jeho podivného těla. Jill se otočila a začala prchat, viděla, že druhá dívka udělala totéž, a věděla – věděla – že monstrum jde po ní, že má tvář Jill Valentineové vepsanou ve svém ještěřím mozku.

Jill běžela a běžela a najednou už kolem sebe neměla heliport ani rozpadající se sídlo, nýbrž milion stromů a zvuků: boty jí pleskaly o hlínu, v uších jí tepala krev a trhaně dýchala. Stvůra za ní byla tichá, němá, strašlivá síla, neodbytná a nevyhnutelná jako smrt.

Byli mrtví, Chris, Barry, Rebecca a dokonce i Brad, věděla to, všichni až na ni – a jak utíkala, viděla, že se před ní do dálky táhne Tyranův stín a pohřbívá ten její, a pak se ozvalo zasyčení nestvůrných spárů, které sekly dolů, projely jí tělem, zabily ji, ne…

Ne…

„Ne!“

Jill otevřela oči s tím slovem stále na rtech, byl to jediný zvuk v tichu jejího pokoje. Nešlo o zaječení, které si představovala, nýbrž o přidušený výkřik ženy odsouzené k smrti, polapené v noční můře, ze které nebylo úniku.

A přesně to jsem. Nikdo z nás nakonec nebyl dost rychlý.

Chvíli ležela nehybně, zhluboka dýchala a ruku sundala z nabité beretty pod polštářem; stal se z toho reflex a ona nelitovala, že si ho vytvořila.

„Proti nočním můrám je ale k ničemu,“ zamumlala a posadila se. Už celé dny mluvila sama se sebou; někdy měla pocit, že je to to jediné, co ji drží při smyslech. Roletami pronikalo dovnitř šedé světlo a malá ložnice se koupala ve stínu. Digitální budík na nočním stolku fungoval; asi by měla být ráda, že má pořád elektřinu, bylo ale později, než doufala – skoro tři odpoledne. Spala téměř šest hodin, nejvíce za poslední tři dny. S ohledem na to, co sedělo, však nemohla potlačit pocit viny. Měla by být tam venku a snažit se zachránit ty, u kterých to ještě bylo možné…

Nech toho, víš, že to tak není. Když zkolabuješ, nepomůžeš vůbec nikomu. A lidi, kterým jsi pomohla…

Na to myslet nebude, ještě ne. Poté, co se dnes ráno vrátila po téměř osmačtyřiceti hodinách „pomáhání“ beze spánku zpět na předměstí, byla na pokraji zhroucení a nucena čelit realitě toho, co se v Raccoonu stalo: město nenávratně propadlo T-viru nebo nějaké jeho variantě.

Jako výzkumníci v sídle. Jako Tyran.

Jill zavřela oči a přemýšlela o snu, který se jí neustále vracel, a o tom, co znamenal. Všechno v něm bylo stejné jako ve skutečnosti až na konec – Brad Vickers, pilot jednotky Alfa S.T.A.R.S., skutečně hodil něco z helikoptéry, granátomet, a Chris s ním Tyrana zabil, když po ní šel. Všichni se dostali pryč včas… jistým způsobem na tom ale nezáleželo. S ohledem na to, jak málo se jim toho podařilo od té doby dosáhnout, tam klidně mohli zemřít.

Není to naše vina, pomyslela si Jill rozzlobeně a byla si dobře vědoma toho, že právě tomu chce uvěřit víc než čemukoli jinému. Odmítli nás poslouchat – nadřízení, náčelník Irons i novináři. Kdyby si nás jen poslechli, kdyby nám uvěřili…

Jak zvláštní, že se všechno stalo sotva před šesti týdny; jí to připadalo jako roky. Městští úředníci a místní noviny si pěkně pohráli s pověstí S.T.A.R.S. – šest jich zemřelo a ostatní plácali fantastické historky o tajné laboratoři, netvorech, zombiích a spiknutí Umbrelly. Byli suspendováni a zesměšněni – jenže nejhorší ze všeho bylo, že nikdo neudělal nic proti tomu, aby zastavil šíření viru. Ona a ostatní mohli jen doufat, že zničení laboratoře, kde k úniku došlo, ukončilo okamžitou hrozbu.

Během následujících týdnů se toho tolik stalo. Odhalili pravdu o S.T.A.R.S., skutečnost, že Umbrella – technicky vzato White Umbrella, divize výzkumu biologických zbraní – uplácela nebo vydírala její klíčové členy na národní úrovni, aby mohla nerušeně pokračovat ve svém výzkumu. Zjistili, že několik radních v Raccoon City bylo na výplatní pásce Umbrelly, a že Umbrella měla pravděpodobně víc než jednu výzkumnou laboratoř, kde experimentovala s uměle vyšlechtěnými chorobami. Pátrání po informacích o Trentovi, o cizinci, který ji ještě před onou katastrofální misí jako „přítel S.T.A.R.S.“ kontaktoval, nic nepřineslo, odhalili však zajímavé věci o náčelníku Ironsovi: vypadalo to, že náčelník se kdysi dostal do maléru kvůli možnému znásilnění; Umbrella o tom věděla a přesto mu pomohla získat jeho pozici. A nejtěžší ze všeho patrně bylo, že se jejich tým musel rozdělit, že musel učinit těžká rozhodnutí o tom, co je potřeba udělat a jaká je jejich odpovědnost k pravdě.

Jill se pousmála; jedna věc, která v ní na tom všem vyvolávala dobrý pocit, byl fakt, že aspoň její přátelé se dostali pryč. Rebecca Chambersová se připojila k jiné malé skupině odpadlíků S.T.A.R.S., kteří prošetřovali zvěsti o dalších laboratořích Umbrelly. Brad Vickers zůstal věrný své zbabělé povaze a utekl z města, aby se vyhnul pomstě Umbrelly. Chris Redfield byl už v Evropě, kde se snažil získat co nejvíce informací o hlavním sídle firmy a jen čekal, až se k němu připojí Barry Burton a Rebečin tým… a Jill, ta měla dokončit šetření místní pobočky Umbrelly, než to tu zabalí a sejde se s ostatními.

Až na to, že před pěti dny se v Raccoonu stalo něco strašlivého. Pořád se to dělo, rozvíjelo se to jako jedovatá květina, a jejich jedinou nadějí nyní bylo, že si toho všimne někdo zvenčí.

Když bylo nahlášeno prvních několik případů, nikdo si je nespojil s historkami S.T.A.R.S. o Spencerově sídle. Během pozdního jara a brzkého léta došlo k napadení několika lidí – jistě se jednalo o dílo nějakého pomateného zabijáka; RPD^2 ho brzy chytí. Teprve ve chvíli, kdy raccoonská policie začala před třemi dny stavět na rozkaz Umbrelly zátarasy na silnicích, začali se lidé zajímat o to, co se děje. Jill netušila, jak brání lidem v přístupu do města, ale dařilo se jim to – nic sem nepřicházelo, ani pošta, a i veškeré spojení bylo přerušené. Obyvatelé, kteří se pokusili město opustit, byli vráceni zpátky, nikdo jim ale neřekl proč.

2 Raccoon Police Department – Raccoonské policejní oddělení

Teď to všechno působilo tak nereálně, těch prvních několik hodin poté, co se Jill dozvěděla o útocích, o zátarasech. Zašla do sídla policie, aby si promluvila s náčelníkem Ironsem, odmítl ji však přijmout. Jill věděla, že někteří policisté budou naslouchat, že ne všichni jsou tak slepí nebo zkorumpovaní jako Irons – ale i po bizarní povaze útoku, kterého se stali svědky, nebyli připraveni akceptovat pravdu.

A kdo by se jim mohl divit? „Poslouchejte, důstojníci – Umbrella, společnost zodpovědná za rozkvět našeho města, experimentuje na vlastním dvorku s uměle vytvořeným virem. Vytváří a chová v tajných laboratořích nepřirozené stvůry, pak jim do těla vpravuje něco, co je dělá neuvěřitelně silnými a mimořádně násilnickými. Když jsou této látce vystaveni lidé, stávají se z nich zombie, jiný popis mě nenapadá. Masožravé, nemyslící, hnijící na kost zombie, které necítí bolest a snaží se žrát jiné lidi. Nejsou doopravdy mrtvé, jen skoro. Takže spolupracujme, dobře? Vyjděme do ulic zabíjet neozbrojené občany, vaše přátele a sousedy, protože pokud to neuděláme, můžete být další na řadě.“

Jill se posadila na kraj postele a povzdychla si. Vyjádřila se sice trochu taktněji, přesto to byl naprosto šílený příběh. Samozřejmě že jí nevěřili, ne tehdy, ne za denního světla a v bezpečí svých uniforem. Teprve po setmění, když se začal ozývat křik…

To bylo 25. září. Dnes bylo 28. a všichni policisté byli téměř jistě mrtví; poslední výstřely slyšela… včera? V noci? Možná to byli vzbouřenci, ale na tom už nezáleželo. Raccoon byl mrtvý, tedy až na přenašeče viru s mrtvým mozkem, kterým šlo jen o potravu.

Kvůli nedostatku spánku a adrenalinu, který jí téměř neustále pumpoval v žilách, jí splývaly dny. Poté, co byla policie zničena, trávila Jill čas tím, že pátrala po přeživších, nekonečné hodiny se proplétala uličkami, klepala na dveře a pátrala v domech po těch, kterým se podařilo schovat. Našla jich tucty a s pomocí několika z nich je odvedla na bezpečné místo, do budovy střední školy, kde se zabarikádovali. Jill se ujistila, že jsou v bezpečí, potom se vydala zpátky do města pátrat po dalších.

Nikoho už nenašla. A to ráno, když se vrátila zpátky do školy…

Nechtěla na to myslet, ale jedna její část věděla, že musí, že si nemůže dovolit zapomenout. To ráno se vrátila zpátky a barikáda byla pryč. Možná ji strhly zombie, možná někdo uvnitř, kdo se podíval ven a zdálo se mu, že mezi masožravými stvůrami vidí svého bratra, strýce či dceru. Někdo, kdo si myslel, že zachraňuje život milované osoby, a neuvědomil si, že na to už je příliš pozdě.

Vypadalo to tam jako na jatkách, vzduch čpěl výkaly a zvratky a stěny byly pomazány krví. Jill to v tu chvíli a přímo tam málem vzdala, ještě nikdy totiž nebyla tak unavená. Nedokázala vidět nic než těla těch šťastných, kteří zemřeli dřív, než se virus mohl v jejich těle rozšířit. Jak procházela téměř prázdnými chodbami a zabíjela přenašeče, kteří se stále potáceli kolem – lidi, které našla, lidi, kteří plakali úlevou, když ji sotva před několika hodinami spatřili – veškerá naděje, na které visela, byla pryč, ztratila se, když pochopila, že všechno, čím si prošla, bylo zbytečné. To, že znala pravdu o Umbrelle, nikomu nepomohlo, a těch několik občanů, o nichž si myslela, že je odvedla do bezpečí – přes sedmdesát mužů, žen a dětí – zemřelo.

Nedokázala si vzpomenout, jak se vlastně dostala domů. Nedokázala rozumně uvažovat a skoro neviděla, protože oči měla oteklé od pláče. Kromě toho, jak celá věc dolehla na ni, tu byl fakt, že zemřely tisíce; byla to tragédie nepochopitelných rozměrů.

Dalo se jí zabránit. A všechno to byla vina Umbrelly.

Jill vytáhla zpod polštáře berettu a poprvé si dovolila cítit obrovitost toho, co Umbrella provedla. Posledních několik dnů držela své emoce pod kontrolou – byli tu lidé, které musela vést, kterým musela pomoct, a nebyl tu žádný prostor pro osobní pocity.

Jenže teď…

Byla připravena vypadnout z Raccoonu a ukázat těch parchantům, kteří tohle dopustili, jak se cítí. Ukradli jí naději, nemohli jí ale zabránit v tom, aby přežila.

Jill vsunula náboj do komory, zaťala čelist a v břiše cítila bodnutí skutečně nenávisti. Byl čas odejít.

2

V Raccoon City budou ani ne za hodinu.

Nikolaj Zinovjev byl připravený a věřil, že si jeho jednotka povede dobře – každopádně lépe než ostatní. Zbývajících devět členů jednotky B ho respektovalo, viděl jim to na očích, a i když s největší pravděpodobností zemřou, jejich výkon bude stát za povšimnutí. Vlastně je všechny prakticky sám vycvičil.

V helikoptéře, která transportovala četu D pozdním odpolednem, nikdo nehovořil, dokonce ani velitelé jednotek se mezi sebou nebavili, přestože byli jediní, kdo měli sluchátka. Byl tu příliš velký rámus, než aby se do řeči dali sami muži, a Nikolaj neměl co říct ani Hiramimu, ani Cryanovi – a už vůbec ne Michailu Viktorovi. Viktor byl jejich nadřízený, velitel čety. Byla to pozice, která měla připadnout Nikolajovi; Viktorovi scházely na skutečného vůdce potřebné schopnosti.

Já je ale mám. Vybrali mě na Hlídacího psa, a až bude po všem, Umbrella bude muset jednat se mnou, ať už se jí to bude líbit nebo ne.

Nikolaj si ponechával kamennou tvář, uvnitř se však usmíval. Až přijde čas, muži, kteří řídili Umbrellu za scénou, si uvědomí, že ho podcenili.

Seděl v blízkosti velitelů jednotek A a C u stěny kabiny a vyrovnané, známé tepání vrtulníku ho uklidňovalo. Samotný vzduch byl nabitý napětím a ztěžklý pachem mužského potu; i to mu připadalo známé. Už dřív vedl muže do bitvy – pokud ale půjde všechno podle plánu, bude to naposledy.

Nechal svůj pohled bloudit po napjatých tvářích mužů a přemítal, jestli některý z nich přežije déle než hodinu nebo dvě. Hádal, že je to možné. V Cryanově jednotce byl ten zjizvený chlap z Jižní Afriky a v té jeho pak John Wersbowski, který se před několika lety podílel na etnické čistce, Nikolaj si nemohl vzpomenout na které. Oba muži v sobě kombinovali hlubokou podezřívavost a sebekázeň, které by jim případně mohly pomoct utéct z Raccoonu, i když to bylo nepravděpodobné – a skutečně to bylo nepravděpodobné. Informační schůzka nikoho z nich nepřipravila na to, co je čeká…

Nikolajův vlastní brífink, který proběhl před dvěma dny, byl jiné kafe; říkali tomu operace Hlídací pes. Znal statistické předpovědi, věděl, co může čekat a jak se nejefektivněji zbavit nečistých, chodících chorých. Pověděli mu o Tyranům podobným pátračích, kteří budou následně vysláni, a jak se jim vyhnout. Věděl víc, než kdokoli jiný ve vrtulníku.

Jsem ale připravený líp, než by si Umbrella uměla kdy představit… protože znám jména ostatních „psů“.

Opět potlačil úsměv. Měl informace, o kterých Umbrella nevěděla, že je má, informace, které měly velkou cenu – nebo brzy budou mít. Navenek to vypadalo, že U.B.C.S. byla poslána zachránit civilisty; to jim aspoň řekli. On ale byl jedním z deseti, kteří byli vyvoleni k tomu, aby sbírali a zaznamenávali data o přenašečích T-viru, lidských i jiných, a o tom, jak si proti vycvičeným vojákům povedou – což byl skutečný důvod, proč U.B.C.S. do města poslali, prostě Hlídací pes. V helikoptéře, která nesla četu A, byli další dva, přestrojení za členy U.B.C.S.; šest dalších už bylo rozmístěno v Raccoonu – tři vědci, dva úředníci Umbrelly a žena pracující pro město. Desátým byl policejní důstojník, osobní asistent samotného náčelníka. Každý z nich patrně znal jednoho nebo dva další, které Umbrella pro sběr informací pečlivě vybrala – jenže on byl díky svým počítačovým dovednostem a několika „vypůjčeným“ heslům jediný, kdo znal všechny, a také věděl, kde má každý z nich podat hlášení.

Nepřekvapí jejich kontakty, když se přestanou hlásit? Nebylo by zábavné, kdyby přežil jenom jeden Hlídací pes a mohl si určit cenu za informace, které shromáždil? A nebylo úžasné, že se z člověka mohl stát multimilionář, jen když byl ochotný zapojit mozek a vynaložit trochu námahy a kulek?

Devět lidí. Jen devět lidí ho dělilo od toho, aby se stal jediným, kdo má informace, které Umbrella tolik chce. Většina, ne-li všichni příslušníci U.B.C.S. rychle zemřou a on pak bude mít prostor najít ostatní Hlídací psy, sebrat jim data a ukončit jejich mizerné životy.

Tentokrát se Nikolaj neubránil širokému úsměvu. Mise před ním slibovala být vzrušující, skutečný test jeho mnoha dovedností… a až bude po všem, bude z něj velmi bohatý muž.

Navzdory stísněnému prostoru a tlumenému řevu motorů helikoptéry Carlos jen matně vnímal své okolí. Nedokázal přestat myslet na Trenta a na velmi podivný rozhovor, který spolu vedli sotva před dvěma hodinami, a zjistil, že si ho neustále v mysli přehrává ve snaze zjistit, jestli něco z něj bude moct použít.

Pro začátek Carlos tomu chlapovi nevěřil ani dobrý den. Ten muž byl prostě příliš veselý; ne navenek, Carlos se však nemohl zbavit dojmu, že se Trent těsně pod povrchem něčemu směje. Jeho tmavé oči doslova tančily humorem, když Carlosovi řekl, že pro něj má informace, poté ustoupil zpátky do uličky, jako by neměl nejmenších pochyb o tom, že ho Carlos bude následovat.

A taky tu žádné pochyby nebyly, ne doopravdy. Carlos se ve svém řemesle naučil být velmi opatrný, pochytil ale i několik věcí o tom jak číst v lidech – a Trent, i když byl dost divný, nepůsobil nijak zvlášť výhrůžně.

Ulička byla chladná, tmavá a páchla slabě po moči. „Jaké informace?“ zeptal se Carlos.

Trent se choval, jako by otázku neslyšel. „V obchodní čtvrti v centru najdete bistro s názvem Gril 13; je v ulici za fontánou, přímo vedle kina, nemůžete ho minout. Pokud se tam dokážete dostat do,“ pohlédl na hodinky, „řekněme devatenácti nula nula, uvidím, co budu moct udělat, abych vám pomohl.“

Carlos nevěděl, kde začít. „Hej, bez urážky, ale o čem to tu, k čertu, mluvíte?“

Trent se usmál. „O Raccoon City. Právě tam míříte.“

Carlos na něj civěl a čekal na něco víc, zdálo se však, že Trent skončil.

Jen Bůh ví, odkud zná moje jméno, tomu chlápkovi ale šplouchá na maják.

„Ach, poslyšte, pane Trente…“

„Jenom Trent,“ přerušil ho muž a stále se usmíval.

Carlos začínal být podrážděný. „Pro mě, za mě. Myslím, že máte špatného Oliveiru… a třebaže si cením vaší, ach, starosti, opravdu už musím jít.“

„Jistě, povinnost volá,“ souhlasil Trent a jeho úsměv zmizel. „Pochopte jedno, nepoví vám všechno, co potřebujete vědět. Bude to mnohem, mnohem horší. Pravděpodobně vás čekají těžké hodiny, pane Oliveiro, já mám ale důvěru ve vaše schopnosti. Jen si pamatujte – Gril 13, sedm hodin. Severovýchodní část města.“

„Jo, jasně,“ odpověděl Carlos, kýval hlavou a couval do denního světla s poněkud nuceným úsměvem na tváři. „Dobrá nabídka. Zapamatuju si ji.“

Trent se opět usmál a vyšel za ním. „Dávejte si dobrý pozor na to, komu věříte, pane Oliveiro. A hodně štěstí.“

Carlos se odvrátil a rychle zamířil pryč, ještě jednou se ale po Trentovi ohlédl. Ten muž ho sledoval s rukama opět v kapsách a stál uvolněně a nedbale. Na cvoka nepůsobil bláznivě…

… a teď už ti připadá mnohem méně bláznivý, co?

Carlosovi se i tak podařilo dostat se na základnu brzy, nikdo ale neslyšel žádnou šeptandu o tom, co se děje. Na krátkém brífinku, který vedli velitelé čet U.B.C.S., jim byla předložena fakta: v jedné izolované komunitě došlo na začátku týdne k úniku toxických chemikálií, které způsobují halucinace vedoucí k násilí. Chemikálie se mezitím rozptýlily ve vzduchu, obyčejní lidé ale byli i nadále napadáni těmi pod vlivem; existovaly důkazy o tom, že poškození může být trvalé, a místní policie nedokázala dostat věci pod kontrolu. U.B.C.S. bude mít za úkol pomoct s evakuací občanů, kteří nebyli únikem zasaženi, a v případě nutnosti použít sílu na to, aby je ochránila. Pro misi platilo nejvyšší utajení.

V Raccoon City. Což znamenalo, že Trent přece jen něco věděl… a co to znamenalo?

Pokud měl pravdu v tom, kam jdeme, co zbytek? Co nám neřekli a potřebujeme to vědět? A co by mohlo být mnohem, mnohem horší než dav pomatených, násilnických lidí?

Nevěděl to a nechtěl to vědět. Poprvé se chopil zbraně, když mu bylo dvanáct, aby pomohl chránit svoji rodinu před bandou teroristů, a v sedmnácti z něj byl profík – už čtyři roky mu platili za to, aby z toho či onoho důvodu riskoval život. Jenže doposud vždycky věděl, o co jde a proti čemu jde. Vůbec se mu nelíbilo jít do akce naslepo. Jedinou útěchou pro něj bylo, že do ní šel spolu se stovkou zkušených vojáků; ať už šlo o cokoli, dokáží si s tím poradit.

Carlos se rozhlédl kolem a napadlo ho, že je v dobré skupině. Její členové nebyli nezbytně dobří lidé, byli však dobří bojovníci, a to bylo v boji nejdůležitější. Dokonce vypadali připravení, v očích měli tvrdý, obezřetný pohled, výrazy odhodlané…

… všichni až na velitele jednotky B, který civěl do prázdna a zubil se jako žralok. Jako predátor. Carlose při pohledu na toho muže ovládl neklid; Nikolaj Kdovíjak měl krátké bílé vlasy a byl stavěný jako vzpěrač. Ještě nikdy neviděl nikoho křenit se takovým způsobem…

Rus mu pohlédl do očí a jeho úsměv se na okamžik ještě rozšířil, a to způsobem, který v Carlosovi vzbudil nutkání posadit se zády ke stěně s pistolí v ruce…

… a pak bylo po všem a Nikolaj na něj mimoděk kývl a odvrátil se. Jen další voják, který zdraví kamaráda ve zbrani, nic víc. Byl paranoidní, schůzka s Trentem ho rozhodila, a před bojem byl vždycky trochu vynervovaný…

Gril 13, vedle kina.

Nezapomene. Jen pro jistotu.

3

Jill měla v plánu zamířit okrajovými částmi města na jihovýchod, držet se bočních ulic a brát to budovami, kdykoli to půjde; hlavní ulice nebyly bezpečné a mnoho z nich bylo zataraseno ve snaze zahnat zombie do kouta, než šlo všechno k šípku. Pokud se dostane dost daleko na jih, měla by přes louky dorazit k Route 71, k jedné z hlavních tepen, které se napojovaly na dálnici.

Zatím to vypadá dobře. Pokud to tak půjde dál, dorazím k 71., ještě než se úplně setmí.

Trvalo jí méně než hodinu dostat se z předměstí do zdánlivě prázdného činžáku, kde právě teď stála a chvěla se ve vlhkém chladu, který do chabě osvětlené chodby pronikal. Vzala si oděv, který umožňoval spíše snadný pohyb, než aby chránil před živly – do upnutého trika, minisukně a bagančat – a připnula si ledvinku se zásobníky navíc. Oděv, který ji obepínal jako druhá kůže, jí dovoloval rychle se pohybovat. Kolem pasu si navíc uvázala bílou mikinu, kterou využije, až se dostane ven z města – prozatím bude radši snášet zimu, hlavně že bude mít volné paže.

Imperiál byl trochu sešlý činžák na jižním konci okrajové čtvrti Raccoonu. Při předchozích výpravách Jill zjistila, že lidé nakažení T-virem se jako první vydali pátrat po jídle, opustili své domovy a vyšli do ulic. Samozřejmě ne všichni, přesto bylo obecně bezpečnější jít budovami než se zdržovat v otevřeném prostoru.

Zvuk. Tiché sténání se ozvalo zpoza dveří jednoho z bytů o kus dál v chodbě. Jill strnula s pistolí v ruce a napnula uši, aby zjistila, ze které strany se zvuk ozval, když vtom si uvědomila, že ve vzduchu cítí plyn.

„Do prdele,“ zašeptala a snažila se vzpomenout si na plán budovy, zatímco její nozdry plnil olejovitý, štiplavý pach. V místě, kde chodba před ní končila křižovatkou ve tvaru T, zamíří doprava a pak…

… a pak zase doprava? Anebo je hned za rohem vestibul? Mysli, byla jsi tu ani ne před dvěma dny! Ježíši, to musí být masivní únik…

Zepředu se ozvalo další sténání; rozhodně přicházelo z bytu nalevo. Byl to bezmyšlenkovitý, prázdný zvuk, jaký vydávaly zombie, jediný zvuk, který mohly vydat, pokud věděla. Dveře byly pootevřené a Jill si uměla představit, že vidí tetelící se vlny vzduchu prosyceného plynem, které se valily ven na chodbu.

Sevřela pevněji berettu a udělala krok vzad. Bude se muset vrátit směrem, odkud přišla, protože nechtěla riskovat výstřel a nijak zvlášť se jí nechtělo bojovat s jedním z přenašečů holýma rukama; stačilo by jediné kousnutí a infekce by se přenesla na ni. Další krok vzad a…

Vrz.

Jill se prudce otočila a instinktivně zvedla zbraň, když se dveře asi o pět metrů zpátky otevřely. Do šera se vpotácel shrbený, vrávorající muž a odřízl ji od zadního východu. Měl nažloutlou kůži a mrtvé oči přenašeče viru, kdyby fakt, že měl utržený kus obličeje, nebyl dostatečným důkazem; zombie necítí žádnou bolest. Když otevřel ústa, aby hladově zasténal, viděla konec jeho šedého, oteklého jazyka, a dokonce ani puch plynu nedokázal úplně přebít odporně nasládlý odér hnijícího masa.

Jill se otočila a zjistila, že chodba před ní je stále prázdná; neměla na vybranou, musela proběhnout okolo bytu, odkud unikal plyn, a musela doufat, že jeho obyvatel bude příliš pomalý, než aby se na ni vrhl.

Běž. Hned.

Vyrazila, držela se na pravé straně chodby, a jak pumpovala pažemi, aby co nejvíc zrychlila, cítila účinky plynu – měkké zkreslení světa, závrať a nepříjemnou pachuť vzadu v krku. Když běžela kolem pootevřených dveří, cítila matnou úlevu nad tím, že se neotevřely víc, a pak si vzpomněla, že vestibul skutečně je hned vpravo. Oběhla roh…

… a bum, srazila se s ženou a povalila ji na zem. Jill se od ní odrazila a udeřila pravým ramenem do omítnuté stěny tak tvrdě, až je obě zasypal lehký poprašek. Sotva si toho všimla, příliš se totiž soustředila na ležící ženu a na tři postavy stojící v malém vestibulu, které k Jill nyní obracely svoji tupou pozornost. Všechno to byli přenašeči viru.

Žena v cárech dříve bílé noční košile nesrozumitelně chroptěla a snažila se posadit. Přišla o oko a rudý, živý důlek se ve svitu stropního osvětlení leskl. Zbývající tři zombie, všechno to byli muži, vykročily směrem k Jill, sténaly a pomalu zvedaly snětí postižené paže; dvě blokovaly stěnu z kovu a skla, která vedla ven na ulici – její únikovou cestu.

Tři zombie byly na nohou, jedna se plazila po zemi a chňapala jí po nohách, a přinejmenším dvě měla za zády. Jill se přesunula do strany, směrem k nouzovému východu, a zbraní mířila na loupající se čelo nejbližšího muže, který byl sotva dva metry daleko. Stěnu za ním tvořily kovové poštovní schránky, neměla však na vybranou, mohla jen doufat, že plynové výpary jsou tady slabší.

Netvor se vrhl vpřed a Jill vypálila a současně skočila po dveřích, zatímco poloplášťová střela mu rozervala lebku…

… a ona stejně tak ucítila, jako uslyšela výbuch, šššššš-BUM, přesun ohnivého vzduchu, který ji postrčil směrem, kterým se vrhla, velmi tvrdě, a všechno se najednou dělo příliš rychle, než aby od sebe dokázala jednotlivé události oddělit, pochopit je chronologicky – její tělo, bolest, rozražené dveře, svět zahalený odstíny pableskující bílé. Stulila se do klubíčka a překulila se, do ramene se jí zakousl tvrdý asfalt, přelil se přes ni strašlivý zápach sežehnutého masa a hořících vlasů a ulici zasypaly střepy zčernalého skla.

Jill se vyškrábala na nohy, všechno to ignorovala a otočila se, připravena znovu vystřelit, zatímco plameny začaly polykat zbytky Imperiálu. Zamrkala, aby si zvlhčila oči, otevřela je dokořán a snažila se vidět přes plavající záblesky, které zastíraly všechno okolo ní.

Aspoň dvě zombie byly zničené, pravděpodobně mrtvé, dvě další se ale vypotácely zpoza hořících ruin s šaty a vlasy v plamenech. Vpravo za Jill se nacházel zbytek policejní blokády ze zábradlí a opuštěných aut; na opačné straně slyšela další lidské přenašeče, šourali se tam a sténali.

A támhle, vlevo, už směrem k ní obracel svoji visící, ochablou hlavu muž v potrhaných šatech potřísněných schnoucí krví. Jill zamířila, zmáčkla spoušť, vpálila mu kulku do zavirovaného mozku a vykročila k němu, ještě než klesl k zemi; za umírajícím se nacházel kontejner a za ním pak několik bloků nákupní čtvrti, které nyní představovaly její nejlepší šanci na útěk.

Musím na západ, podívat se, jestli nějak neprojdu kolem zátarasů o kus dál…

Když nyní pominulo akutní nebezpečí, dala si několik vteřin na to, aby zmapovala svá zranění – odřená kolena a zhmožděné rameno, do kterého si zadřela štěrk; mohlo to být zatraceně horší. Stále jí zvonilo v uších a pořádně neviděla, ale to brzy pomine.

Dorazila ke kontejneru a vyklonila se přes něj, jak nejvíce to šlo, aby viděla na obě strany ulice vedoucí ze severu na jih, nad kterou se stáhla mračna. Kontejner vražený mezi stěnu butiku a pomačkané auto jí bránil ve výhledu. Jill chvíli poslouchala, jestli nezaslechne hladový křik nebo výrazné šoupání nohou davu přenašečů, nic však neslyšela.

Trpce si pomyslela, že zrovna teď by patrně neslyšela ani dechovou kapelu, a vytáhla se nahoru. Přímo naproti kontejneru byly dveře, o nichž byla přesvědčena, že vedou skrz zadní uličku, ji však víc zajímalo to, co se nacházelo vlevo – s trochou štěstí cesta ven z města.

Jill seskočila dolů, rozhlédla se na obě strany a ucítila, jak ji zmáhá skutečná panika. Byly jich tu tucty, vlevo i vpravo, a nejbližší už se pohnul jejím směrem, aby ji odřízl od kontejneru.

Pohni se, Jilly!

Hlas jejího otce. Jill nezaváhala, udělala dva rychlé kroky a nezraněným ramenem nabrala rezavějící dveře před sebou. Dveře se otřásly, ale nepovolily.

„No tak,“ řekla, aniž by si uvědomila, že promluvila nahlas, plně se totiž soustředila na dveře, nezáleží na tom, jak jsou blízko, musíš se dostat skrz…

Znovu vrazila do dveří. Obklopil ji lepkavý puch hnijícího masa a dveře stále držely.

Soustřeď se! Udělej to, teď! Opět autoritativní hlas jejího otce, jejího prvního učitele. Jill se vzchopila a zaklonila se, ucítila přitom dotyk studených prstů na krku a přes tvář se jí přelil smradlavý, nedočkavý dech.

Prásk, dveře se rozlétly a odrazily se od cihlové stěny za nimi. Jill jimi proběhla, vzpomněla si, že vpravo před sebou má skladiště, a tep jí přitom zběsile pádil. Za ní se ozvalo zklamané kvílení, frustrované a hladové, a rozlehlo se uličkou, která byla její spásou. Před sebou měla další dveře.

Prosím, ať jsou otevřené, prosím…

Jill hmátla po klice, stiskla ji a kovové dveře se otevřely do ticha, do dobře osvětleného, otevřeného prostoru, díky Bohu…

… a v přízemí spatřila stát muže, těsně pod podestou, na kterou vkročila; zvedla berettu, ale nevystřelila, rychle si muže změřila a zase zbraň sklonila. Navzdory jeho potrhanému, krví potřísněnému oděvu jí jeho zoufalý, vyděšený výraz prozradil, že není přenašeč… nebo se aspoň ještě neproměnil.

Při pohledu na jinou osobu zalila Jill úleva, a ona si najednou uvědomila, jak byla osamělá. Mít s sebou i třeba jen necvičeného civilistu, někoho, komu by mohla pomoct a kdo by mohl naopak pomoct jí…

Roztřeseně se usmála, zamířila ke schodům do přízemí a v duchu už měnila své plány. Budou mu muset najít zbraň, před dvěma dny viděla v baru U Jacka starou brokovnici, nebyla nabitá, pravděpodobně by ale dokázali někde vyhrabat náboje, a bar byl docela blízko…

… a společně se pravděpodobně dokáží dostat i přes jednu z barikád! Potřebovala jenom někoho, kdo by stál na hlídce a pomohl jí odtlačit stranou některá auta.

„Musíme odsud,“ zvolala a vymáčkla ze sebe tolik naděje, kolik jen mohla. „Pomoc nepřijde, aspoň ne brzy, ale společně můžeme…“

„Zešílela jste?“ přerušil ji a horečnatým pohledem těkal kolem. „Nikam nejdu, dámo. Moje dcera je někde tam venku, ztracená…“

Odmlčel se a zadíval se na dveře, kterými vpadla dovnitř, jako by skrz ně viděl.

Jill kývla a připomněla si, že je patrně v šoku. „Další důvod…“

Opět ji umlčel a jeho zpanikařený hlas vystoupal do jekotu, který se nesl otevřeným prostorem. „Je tam venku a pravděpodobně je mrtvá jako všichni ostatní, a pokud nepůjdu ven kvůli ní, musíte být šílená, pokud si myslíte, že to udělám pro vás!“

Jill si zastrčila berettu za opasek sukně, rychle zvedla ruce a snažil se zachovat konejšivý tón. „Hej, já vás chápu. Je mi líto vaší dcery, opravdu, ale pokud se dostaneme z města, můžeme sehnat pomoc, můžeme se vrátit zpátky – možná se pořád někde schovává a nejlepší šancí jak ji najít, je sehnat pomoc.“

Ucouvl od ní a ona viděla hrůzu ukrytou za jeho hněvem. Zažila to už dřív, falešnou zuřivost, kterou se lidé bránili strachu, a pochopila, že k němu nepronikne.

Musím to ale zkusit…

„Vím, že se bojíte,“ řekla tiše. „To já taky. Patřím ale – patřila jsem ke Zvláštní taktické a záchranné jednotce; byli jsme vycvičeni pro nebezpečné operace a já opravdu věřím, že nás odsud dokážu dostat. Budete bezpečnější se mnou.“

Ucouvl o další krok. „Jdi k čertu, ty, ty mrcho,“ vyplivl, otočil se a dal se klopýtavě na útěk přes betonovou podlahu. Na opačné straně skladiště stál nákladní karavan. Muž do něj vlezl a udýchaně vtáhl dovnitř nohy. Když za sebou zavíral dveře, zahlédla Jill jeho rudou, zpocenou tvář. Uslyšela kovové cvaknutí zámku následované tlumeným výkřikem, který ji nenechal na pochybách o jeho úmyslech.

„Prostě jděte pryč! Nechte mě být!“

Jill cítila, jak i ji zmáhá vztek, věděla ale, že je marný, stejně marný jako snaha dál s ním diskutovat. Povzdychla si, otočila se a zamířila zpátky ke schodům, úporně se přitom snažila vyhnout depresi, která ji hrozila ovládnout. Pohlédla na hodinky – bylo 14:30 – a pak si sedla a v duchu si prošla mapu okrajových částí Raccoonu. Jestli byly i ostatní ulice stejně prolezlé zombiemi, bude se muset vrátit zpátky do města a zkusit to jinudy. Měla pět plných zásobníků a v každém patnáct kulek, bude ale potřebovat větší palebnou sílu… jako třeba brokovnici. Pokud do ní nenajde náboje, aspoň s ní bude moct ty parchanty přetáhnout přes hlavu.

„Takže do baru U Jacka,“ řekla tiše, vmáčkla si hrany dlaní do očí a přemítala, jak to zvládne.

4

Do města se dostali pozdě odpoledne, podle Carlosových hodinek v 16:50, a připravili se vysednout na opuštěném prostranství. V okolí se zjevně nacházelo nějaké podzemní zařízení nebo něco podobného, vlastněné Umbrellou; to jim aspoň oznámili na brífinku.

Carlos nastoupil se svojí jednotkou, útočnou pušku si přehodil přes rameno, zaháknul se na lano a už jen čekal na to, až Hirami otevře dveře. Přímo před Carlosem stál Randy Thomas, jeden z přátelštějších členů jednotky A. Randy se po něm ohlédl, předstíral, že vrčí a namířil na Carlose palcem a ukazovákem, jako by držel zbraň. Carlos se zakřenil a chytil se za břicho, jako by utržil zásah. Byla to hloupost, Carlos se však cítil trochu víc uvolněně, když velitel potáhnutím otevřel dveře a kabinu naplnil řev několika vrtulníků.

Muži před Carlosem klouzali dolů po laně ukotveném k trupu helikoptéry po dvou na každé straně. Carlos přistoupil blíž ke dveřím a zamžoural do rozvířeného vzduchu, aby zjistil, kde přistanou. Jejich vrtulník vrhal na zem v pozdním odpoledni dlouhý stín a on viděl, jak se muži z ostatních čet řadí na zemi do jednotek. Pak přišel na řadu; ven vykročil vteřinu po Randym a vzrušení z prakticky volného pádu mu vmáčklo žaludek do hrudníku. Kolem se mihlo nebe, a pak už byl na zemi, odhákoval se a pospíchal k místu, kde stál Hirami.

O několik minut později byli všichni dole. Všechny čtyři helikoptéry se téměř zároveň stočily na západ a odhřímaly, jejich rachot slábl, zatímco na shromážděné vojáky sedal prach. Carlos se cítil nabuzený a připravený, když velitelé jednotek a čet začali ukazovat různými směry a rozdělovat jim trasy podle toho, jak se dohodli ještě na základně.

Helikoptéry se postupně zmenšovaly v dálce a oni konečně opět slyšeli – a Carlose zasáhlo ticho, které v okolí panovalo. Přestože se nacházeli na okraji docela velkého města, nebyla tu slyšet žádná auta, vůbec žádné průmyslové zvuky. Bylo zvláštní, do jaké míry bral člověk ty zvuky jako samozřejmost a vůbec si jich nevšímal, dokud nezmizely.

Michail Viktor, velitel čety D, stál mlčky s Hiramim a zbývajícími dvěma veliteli jednotek, Cryanem a tím děsivým Rusem, velitelé čet A, B a C zatím vydávali povely svým jednotkám, které vyrážely bryskně a s co nejmenším rámusem pryč. Jejich kroky se v nehybném vzduchu zdály příliš hlasité a Carlos viděl na tvářích, které ho míjely, výrazy neurčitého neklidu; dobře přitom věděl, že stejný výraz má ve tváři i on sám. Takové ticho tu panovalo pravděpodobně proto, že nemocní lidé byli doma nebo někde zalezlí, přesto to bylo strašidelné, ten klid…

„Jednotka A, poklusem!“ zvolal Hirami a i jeho hlas působil zvláštně tlumeně, Carlos to ale vytěsnil z mysli a rozběhl se za ním. Pokud mu paměť dobře sloužila, všichni mířili zhruba na západ, do srdce Raccoon City, čety se roztahovaly do šířky, aby pokryly co největší oblast. Po sto yardech zůstala jednotka A osamocena, třicet vojáků klusajících průmyslovou oblastí, která se zas tolik nelišila od místa, kde ležela jejich základna; byly to sešlé pozemky plné odpadků, plácky zarostlé plevelem a oplocená skladiště.

Carlos se zamračil a nedokázal zůstat zticha. „Fuchi,“ zamumlal si pro sebe. Páchlo to tu jako pšouk v pytli plném ryb.

Randy zpomalil, aby se připojil ke Carlosovi. „Říkal jsi něco, brácho?“

„Říkal jsem, že to tu smrdí,“ zamumlal Carlos. „Cítíš to?“

Randy kývl. „Jo. Myslel jsem, že jsi to byl ty.“

„Ha, ha, budeš moje smrt, cabrón.“ Carlos se sladce usmál. „Mimochodem, znamená to ‚dobrý přítel‘.“

Randy se zakřenil. „Jo, to se vsadím. A taky se vsadím…“

„Stát! A sklapněte tam vzadu!“

Hirami vydal rozkaz zastavit a zvedl ruku, aby si zajistil ticho. Carlos nejasně slyšel další jednotku asi blok nebo dva na sever, dusot nohou na asfaltu. A po další vteřině uslyšel ještě něco.

Sténání a chroptění někde před nimi, napřed bylo slabé, pak ale začalo sílit. Jako by na ulici vyhodili pacienty z nemocnice. A zároveň sílil puch, byl čím dál horší – a povědomý, jako…

„A do prdele,“ zašeptal Randy, zbledl a Carlos rázem pochopil, z čeho zápach pochází, stejně jako Randy.

Nemožné.

Byl to pach lidského těla hnijícího na slunci. Pach smrti. Carlos ho dobře znal, ještě nikdy ale nebyl tak silný, tak všeobjímající. Před nimi Mitch Hirami nejistě spouštěl ruku a v očích se mu zračila hluboká starost. Rozrušené, bezeslovné zvuky trpících lidí byly čím dál hlasitější. Zdálo se, že se Hirami chystá promluvit…

… když vtom se opodál ozvala střelba, pálila jedna z dalších jednotek, a přes rachot automatických pušek, který trhal odpolední vzduch, slyšel Carlos křik mužů.

„Seřadit!“ zakřičel Hirami a zvedl obě ruce dlaněmi vzhůru k nebi, jeho hlas přitom byl přes třeskot kulek sotva slyšet.

Postavili se do rovné linie, pět mužů obrácených vpřed, pět vzad, zpátky směrem, odkud přišli. Carlos se rozběhl zaujmout pozici, v ústech měl najednou sucho a ruce mu zvlhly. Krátké salvy automatické palby kousek na sever od jejich pozice se stávaly delší, přebíjely všechno ostatní, co by mohlo být slyšet, puch ale rozhodně sílil. Jeho obavy ještě zhoršila střelba v dálce, tlumené, třaskavé pleskání, které se ozývalo za bližší palbou; ať už se dělo cokoli, znělo to, jako by se do boje zapojili všichni z U.B.C.S.

Carlos byl obrácený vpřed, pušku měl nachystanou a pátral v prázdné ulici, která se táhla další tři bloky do dálky, načež končila křižovatkou ve tvaru písmene T. M16 s třiceti náboji v zásobníku nebyla žádná maličkost, přesto se bál – i když ještě nevěděl čeho.

Proč ještě pořád pálili, na co bylo potřeba tolika kulek? Co to bylo…

V tu chvíli Carlos spatřil první, vrávorající postavu, která napůl vypadla zpoza budovy dva bloky před nimi. Druhá vyklopýtala ven naproti přes ulici, následovaná třetí a čtvrtou – a najednou se na ulici nacházelo aspoň tucet šourajících se lidí, kteří se vlekli jejich směrem. Vypadalo to, jako by byli opilí.

„Kristepane, co je to s nimi? Proč tak divně chodí?“

Promluvil muž vedle Carlose, jmenoval se Olson; stál obrácený zpátky směrem, odkud přišli. Carlos se rychle ohlédl a spatřil, že k nim vrávorá aspoň dalších deset lidí, kteří se objevili zdánlivě odnikud, a zároveň si uvědomil, že střelba na sever od nich skomírá, dávky z pušek se ozývaly stále sporadičtěji a s delšími rozestupy.

Carlos, který se otočil zpátky dopředu, cítil, jak mu poklesla čelist nad tím, co viděl a slyšel; byli už tak blízko, že mohl rozeznat jejich rysy, a jejich podivný křik byl nyní zřetelně slyšet. Měli na sobě potrhané, zkrvavené šaty, několik jich ale bylo skoro nahých; bledé tváře měli zbrocené rudou a jejich oči nic neviděly; několik jich už napřahovalo paže po linii vojáků, která byla pořád celý blok daleko. A jak byli znetvoření – některým chyběly končetiny, jiní měli utrhané velké kusy kůže a svalů a části těla oteklé a mokré hnisem.

Carlos se díval na filmy. Ti lidé nebyli nemocní. Byly to zombie, oživlí mrtví, a on se chvíli dokázal jen dívat, jak se potácí blíž. Nemožné, chale, a zatímco jeho mozek zápasil s tím, co vidí, vzpomněl si na to, co mu řekl Trent, o temných hodinách, které měl před sebou.

„Pal, pal…!“ ječel Hirami jakoby z velké dálky a náhlé, násilné štěkání automatických zbraní po stranách vrátilo Carlose zpět do reality. Zacílil na oteklé břicho tlustého muže v potrhaných proužkovaných pyžamových kalhotách a vystřelil.

Tři dávky, aspoň devět kulek, plesklo do mužova bachratého břicha a prorazilo hrubou čáru přes jeho spodní část. Vystříkla tmavá krev a zbrotila mu přední část kalhot. Muž zavrávoral, ale neupadl. Naopak to vypadalo, že ještě víc dychtí dostat se k nim, jako by ho pach vlastní krve vzrušil.

Několik zombií padlo k zemi, dál se k nim však plazily na cárech břich a zlomenými prsty škrábaly po asfaltu, protože měly jenom jeden cíl.

Mozek, musím trefit mozek, ve filmech je kulka do hlavy jediným způsobem, jak…

Nejbližší zombie byla už jen asi dvacet stop daleko, vyzáblá žena, která se zdála nedotčená až na matný lesk kosti pod slepenými vlasy. Carlos zacílil na odhalenou lebku, vystřelil a zalila ho šílená úleva, když žena padla a už nevstala.

„Na hlavu, miřte jim na hlavu…“ křičel Carlos, jenže Hirami už ječel, bezeslovně vyl hrůzou a přidali se k němu mnozí další, jak se jejich linie začala rozpadat.

… ach ne…

Zezadu k nim pronikly zombie.

Nikolaj a Wersbowski byli jediní z béčka, kteří přežili, a to jen proto, že udělali, co mohli – když se jedna z těch stvůr dostala příliš blízko, strčil jí Nikolaj do náruče Bretta Mathise a získal tak několik drahocenných vteřin na útěk. Wersbowski střelil ze stejného důvodu do nohy Liho, ochromený voják totiž upoutal pozornost nejbližších přenašečů viru.

Společně se dostali k požárnímu schodišti činžáku asi dva bloky od místa, kde ostatní padli. Jak stoupali nahoru po rezivějících schodech, stále se sporadicky ozývala střelba, chraplavý křik umírajících už ale postupně utichal a ztrácel se v kvílení hladových zatracených.

Při šplhání Nikolaj zvažoval své možnosti. Přesně jak předvídal, šlo Johnu Wersbowskému pouze o přežití a neměl problém udělat pro něj cokoli, co považoval za nutné; a s tím, jak zlá situace v Raccoonu byla – byla vlastně horší, než Nikolajovi tvrdili – možná by stálo za to mít s sebou někoho, kdo by mu hlídal záda.

A kdyby nás obklíčili, měl bych po ruce někoho, koho bych mohl obětovat, abych utekl…

Když se dostali na střechu, Nikolaj se zamračil, zatímco Wersbowski se rozhlížel po tom, co mohli z druhého patra vidět. Prvek oběti bohužel fungoval pro oba. A navíc, Wersbowski nebyl žádný idiot ani nebyl tak důvěřivý jako Mathis nebo Li; dostat se k němu by bylo obtížné.

„Zombie,“ zabrblal Wersbowski a pevně sevřel pušku. Nikolaj se zastavil vedle něj a zadíval se do míst, kde svůj poslední boj vybojovala jednotka B, na zlámaná těla rozesetá po asfaltu a na stvůry, které se jimi krmily. Nikolaj si nemohl pomoct, byl trochu zklamaný; zemřeli během několika minut, sotva vzdorovali…

„Tak co, jaký je váš plán, pane?“

Jeho uštěpačnost byla zjevná, a to jak v jeho tónu, tak v napůl pobaveném, napůl znechuceném výrazu, s nímž se otočil k Nikolajovi. Wersbowski očividně viděl, jak stvůrám předhodil Mathise. Nikolaj si povzdychl a potřásl hlavou, M16 mu volně visela v rukách; skutečně neměl na vybranou.

„Já nevím,“ řekl tiše, a když se Wersbowski zadíval zpátky směrem, kde svedli svůj boj, stiskl Nikolaj spoušť na útočné pušce.

Tři kulky se zavrtaly Wersbowskému do břicha a srazily ho vzad na nízkou betonovou římsu. Nikolaj poté zvedl zbraň, zamířil Wersbowskému na jedno šokované oko a vypálil právě ve chvíli, kdy vojákovu zrudlou tvář zalilo poznání, vědomí, že udělal smrtící chybu, když si přestal dávat pozor.

Během vteřiny bylo po všem a Nikolaj byl na střeše sám. Netečně civěl na krvácející tělo a přemítal – ne poprvé – proč při zabíjení necítí žádnou vinu. Už dříve slyšel pojem sociopat a tušil, že se vztahuje na něj… proč to ale lidé stále považovali za negativum, to nechápal. Předpokládal, že je to věc empatie, že to je důvod, proč se většina lidstva chová, jako by neschopnost „vcítit se“ byla nějak špatná.

Mně ale nic nevadí a neváhám udělat, co je nezbytné, a to bez ohledu na názor ostatních; co je na tom tak špatného?

Pravda je, že se umí ovládat. Trikem je disciplína. Jakmile se jednou rozhodl opustit svoji domovinu, do roka už ani nemyslel rusky. Když se stal žoldákem, trénoval dnem i nocí, aby ovládl všechny možné zbraně, a otestoval si své dovednosti na těch nejlepších v řemesle; pokaždé vyhrál, neboť nezáleželo na tom, jak brutální byl jeho protivník, Nikolaj věděl, že ho nedostatek svědomí osvobozuje, a jeho výčitky naopak omezují jeho nepřátele. Byla to výhoda, ne?

Wersbowského mrtvola neznala odpověď. Nikolaj pohlédl na hodinky, filozofické rozjímání už ho začalo nudit. Slunce viselo nízko na nebi a to bylo teprve 17:00; pořád toho musel tolik udělat, pokud plánoval opustit Raccoon se vším, co potřeboval. Zaprvé musel najít notebook a dostat se ke složkám, které si vytvořil minulou noc, k mapám a jménům; počítač na něj měl čekat zamčený v budově RPD, bude si ale muset dávat dobrý pozor, jelikož se tam dřív nebo později objeví dva noví pátrači Tyrani. Jeden byl naprogramován k nalezení nějakého chemického vzorku, a Nikolaj věděl, že v blízkosti budovy se nachází laboratoř Umbrelly. Druhý exemplář, technologicky vyspělejší, dostal za úkol vyhladit odpadlíky S.T.A.R.S., pokud byli stále v Raccoonu, a kanceláře S.T.A.R.S. se nacházely uvnitř policejní budovy. Pokud se nepřiplete netvorovi do cesty, nic mu nehrozí, nerad by se ale dostal mezi Tyrany a jejich cíle, pokud byla jen půlka z toho, co o nich slyšel, pravdivá. Umbrella plně využívala situace v Raccoonu k tomu, aby přešla do ofenzívy – použila k tomu nové modely Tyrana, pokud to byly ony – navíc posbírala i nějaká data; Nikolaj obdivoval takovou efektivitu.

Nikolaj uslyšel znovu střelbu a instinktivně ustoupil od okraje střechy. Když o chvíli později pohlédl dolů, spatřil kolem běžet dva vojáky. Jeden byl zraněný, na pravém kotníku měl rozedranou, krvavou ránu, a těžce se opíral o druhého. Raněného Nikolaj nedokázal identifikovat, jeho pomocníkem ale byl Hispánec, který ho pozoroval v helikoptéře.

Nikolaj se usmál, když ti dva proklopýtali kolem a zmizeli z dohledu; několik vojáků určitě přežilo, čeká je ale patrně stejný osud jako zraněného, kterého téměř jistě kousl některý z nakažených.

Anebo osud toho Hispánce. Zajímalo by mě, co udělá, až se u jeho přítele začnou projevovat příznaky nákazy? Až se začne měnit?

Patrně se ho pokusí v nějakém patetickém holdu cti zachránit; a to bude jeho konec. Opravdu, všichni už byli vlastně mrtví. Nikolaj mohl jen žasnout nad jejich předvídatelností. Zavrtěl hlavou a šel si pro Wersbowského výzbroj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemesis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.