Barbara Nesvadbová

Život nanečisto

Motto

Praha 2008

© Barbara Nesvadbová, 2000, 2008

Cover photography © David Kraus, Jakub Ludvík, 2000, 2008

Veškerá práva vyhrazena

ISBN 978-80-7246-444-9

Magdalence, rodičům, Smolíčkovi a Gabovi -protože mají vždycky pravdu.

Obsah

ŽIVOT NANEČISTO

CO POTOM?

UPROSTŘED NIČEHO

KONEC SRANDY

NEZABIJEŠ...

NEJLEPŠÍ OMYL MÉHO ŽIVOTA

PRAVIDLA PROVOZU

SUBVENCE ZVANÁ NIKOTIN

NEJSOU LIDI

ST Á LE STEJN Á CHYBA

NAROZENINOVÉ BILANCOVÁNÍ

SLABŠÍ POHLAVÍ

SABINA

REQUIEM PRO FIFINKU

NEUMÍM SE CHOVAT

PRAVDIVÝ PŘÍBĚH

PRVNI ŠRÁMY

MALÝ VELKÝ AECH

KONEC NEZÁVISLOSTI V AECHÁCH

ANEŽKA

ZE ZOUFALSTVÍ?

AERT MI HO BYL DLUŽEN

ZATRACENÁ, HNUSNÁ, NEKOMPROMISNÍ PRAVDA

TAKOVÝ KONEC BYCH SI ANI NEVYMYSLELA

VALENTÝNSKÁ REKAPITULACE

PROZAC & Co.

PRABABI Č KA

PŘELOM

STEJNĚ JAKO K Č ESKÉMU HOSPOD ÁŘSTVÍ SE ZACHOVAL I K TOBĚ

ŽIVOT NANEČISTO

Pondělí

Nevím, komu tenhle dopis píšu. Možná Tobě. Ale kdo jsi Ty? Znám Tě vůbec? Asi ne. Nesmyslně jsem si do Tebe projikovala své sny, nesplněné touhy a ideály. Co jsem čekala za zázrak od tisícího devadesátého prvého polibku svého života? A co jsi čekal Ty?

Chtěl jsi něco přebít? Staré zážitky? Starou lásku? Sám sebe? To jsi chtěl? Nepovedlo se. Přebil jsi jen mne. Ale to jsi asi nechtěl, viď?

Dnes večer je to přesně čtyři sta devadesát osm hodin od chvíle, co jsi řekl „Promiň“. A pak jsi odešel.

Neprominu. Neprominu, tentokrát ne. Nebudu chápavá, kamarádská, vstřícná. Na takové předstírání Tě příliš miluji. Už Tě nikdy nechci vidět. Ani zítra, ani za rok. My dva opravdu nebudeme přátelé. Nikdy. Slyšíš? Nikdy!

Spát. Chci spát. Celý den a celou noc. Chci všechno zaspat. Bojím se lidí. Mám z nich panickou hrůzu. Bojím se, že se budou ptát na Tebe. A já nemám co odpovědět. Co třeba pravdu? Ne, to ne, na pravdu jsem už příliš stará. Jsem dospělá, bohužel. Pravda a slzy na veřejnosti jsou výsadou dětí a starců.

Úterý

Přišla uklízečka. Vynesla prázdné lahve od vína. Trošku pohoršeně kroutila hlavou. „Tolik lahví, Karolínko, vždyť si ničíte zdraví.“ Chudák paní netuší, že našla jen zbytky, že jsem před její návštěvou zaplnila skoro celý kontejner na sklo ve snaze ji příliš nevyděsit. Nepovedlo se.

Nejraději bych se do té popelnice zahodila sama. Do té hnusné, šedé, normální - ne do té velké barevné a la plasty stranou. Do tříděného odpadu se ještě nehodím.

Byla jsem u babičky. Měla na televizi naši společnou fotku. Ty a Já. Byla šťastná, že mám konečně normální vztah. Matka mne pod stolem kopla do nohy. Silně. Asi se bála, že se stařence zhroutím do náruče.

Ty a Já. Já a Ty. Nesmysl. Takové vzorce se do mého života nehodí. Happy endy se v mém životě nevyskytují. Proč stále věřím na Jeníčka a na Mařenku? Měla bych si přece už dávno zvyknout! Jak dlouho trvalo ono imaginární Ty a Já? Dva měsíce... Dva měsíce života. Dva měsíce lásky. Letní prázdniny!

Proč jsi přišel? Proč jsi tady byl, se mnou? Nikdo se Tě o to neprosil! A proč jsi odešel?

Nevím, koho jiného miluješ. Nepátrám po tom. Není to důležité. Důležité je, že nemiluješ mne.

Dokonale se Ti podařilo rozlepit moji ochrannou schránku. A já teď najednou nemám sílu dávat ty střípky cynismu a pseudovyrovnanosti znovu dohromady.

Středa

Dnes se mne na Tebe zeptalo už jen pět lidí. Situace se lepší. Začínali jsme na jedenačtyřiceti. Večer jsi volal. Nevím proč. Z lítosti, ze smutku, nebo Ti snad chybím? Chtěl jsi se na něco zeptat? Chtěl jsi mi snad ještě něco říct? Ne, to ne. Volal jsi z výčitek svědomí a z lítosti. Kašlu Ti na Tvoji lítost. Je to ten nejodpornější cit, který můžeme pro druhého mít. Raději se ti totálně zhnusím, než abys mne litoval jako chudinku, která se shodou okolností zamilovala. Ptal ses, jak se mám. „Dobře.“ „Skvěle.“ Lhala jsem. Neřekla jsem, že je mi smutno, že je mi strašně, že se mi stýská. A že jsem pro to všechno ráda. Jsem ráda, že mne něco dokázalo překvapit, že jsem cítila lásku. Nechci o ten cit přijít. Nechci zabřednout zpátky do pózy, kterou jsem si tak úzkostlivě hlídala do chvíle, než jsi se objevil. Nechci, aby ten cit pominul. Protože až pomine, už Tě nebudu milovat.

Čtvrtek

Chtěla jsem Tě vzít na tolik míst. Ukázat Ti tolik věcí. Ani ty stupidní hory jsme nestihli. Jak jsi mohl odejít dřív, než jsi se přesvědčil, že když spadnu, tak se zase sama zvednu? Nejen na horách.

Pátek

Byla jsem na Matějské pouti. S dětmi přítelkyně. Chtěla bych vlastní dítě. Dítě s Tebou. Na řetízkáčích vypnuli elektriku. Začala jsem se hystericky smát. Nevím, proč si zrovna já vyberu na poště frontu, která je zaručeně nejdelší, na magistrále proud, který je nejpomalejší, a proč když si v létě koupím meloun, tak není nikdy růžový a sladký, i když se tak v obchodě tváří.

„Nymfomanka a teplouš - skvělá kombinace.“ Říkali moji spolužáci, když se dozvěděli o našem vztahu. A já se jen smála. Svým smíchem jsem bránila i Tebe.

Proč? Protože jsem si byla tak zatraceně jistá. Ne tvojí sexuální orientací, ale Tvojí láskou.

Dnes ráno mi ve škole někdo dal do tašky pozvánky na filmový festival „56 let homosexuality“. Asi že se mám poučit. Nevím, kdo mi ten leták do tašky dal. Nepátrám. Nezlobím se. Oni prostě jen nesnesli pohled na moji po dva měsíce věčně rozesmátou tvář.

Proč jim vysvětlovat, že jsem nikdy nechtěla Jeho Funkci, ale jen Toho Chlapa. Proč říkat, že kdyby byli všichni homosexuálové tak skvělí v posteli jako On, tak ode dneška spím jen s teploušema. Proč chodit na filmy o sondách do rozpolcených duší? Už není proč. Už opravdu ne.

Je noc. Čtu knížku, o které vím, že mne vždy rozesmutní. V Evropě je válka. Tatínek je nemocný. Jsem sama, osamělá. Ještě něco chceš vědět, sluníčko?!

Sobota

Sním. Prosním celé dny. Sním barevně.

Mé dny jsou plné představ. Malých, krátkých, krásných filmů. Díky svým snům nemám přehled o čase a o realitě. Nepamatuji si, co se stalo včera, minulý měsíc, před rokem. Ve svých snech mám selektivní paměť. Ošklivé hned vytěsňuji.

Po každé zkušenosti si namlouvám, že příště to bude lepší, protože už vím to a to a neudělám to a to. Už se nebudu vázat, zvykat si, čekat. Proč pak na svá předsevzetí zapomenu, zasním se a zase zkouším? Žiju, jako by můj život byl jen přípravkou na něco dalšího. Na něco, co teprve přijde. Takhle se v krátkých, intenzivních filmech prozkouším až ke hrobu. A až budu umírat, budu stejně zatraceně pitomá a naivní, jako jsem dnes.

Neděle

Sešla jsem se se svým profesorem. Přinesl mi povídku o lásce. Říkal, že ji mnohokrát přepisoval a že vzniklo mnoho verzí nanečisto. Uvědomila jsem si, že já píšu vždy načisto. Já jen žiju nanečisto.

Pondělí

Chovám se jak dítě z děcáku. Někdo mi dá chvilkový pocit lásky, a já hned přilnu.

Mám krátké, černé vlasy, kruhy pod očima, bílou pleť a okousané nehty. Rozesmátá blondýna je pryč. Už jsem ji nesnesla.

Lidé mne nepoznávají. Otec se mne polekal. Proměna vyšla dokonale. Ještě se tak zbavit duše a můžu začít nový život. Život načisto.

CO POTOM?

Ještě jednou se vrátil. Zvláštní - proč se muži, kteří mne opouštějí, vždy ještě jednou vrátí? Ještě jedenkrát - naposledy. A pak definitivně odejdou.

Proč se vracejí? Copak jsem nějaký pokusný králík? Mají snad pocit, že jsem z kamene? A že všechno vydržím, že mi klidně mohou dát jakousi pofidérní naději a vzápětí mi ji sebrat?

Milovala jsem ho. Milovala jsem toho pana X.Y. Opravdu. Přísahám. Plyne z toho jediné ponaučení -budu se muset smířit s vlastní blbostí. Kdybych nebyla krátkozraká, řekla bych, že jsem blbá jak daleko vidím.

Jak jsem ho ale mohla nemilovat, když na mne byl tak hodný, když mi při horečkách měnil prostěradla, když byl ochoten jít pětkrát na film Woodyho Allena jen proto, že ho já mám ráda, a když mne políbil ve chvílích, kdy jsem to vůbec, ale vůbec nečekala.

Opravdu bych si přála mít s ním dítě. Tento fakt jsem si uvědomila, až když mne opustil. Vlastně bych s ním chtěla mít víc dětí, velkou rodinu a psa. Je absurdní, jak moc i za tak krátkou dobu předělal moje hodnoty. Sama sebe se ptám, zdali mne změnil tím, že mne opustil. Domnívám se, že ne. Spíš tím, že se mnou byl.

Bývá mi vyčítáno, že dělám tečku tam, kde jiní používají čárku. Moji kritici si však neuvědomují, že když mi na něčem opravdu záleží, tak to většinou nejsem já, kdo nakreslí puntík. Přála bych si aspoň středník. Ale ani to ne. Prostě nic. A „Drž se“. „Drž se, Karlo, ty to zvládneš! Ale proboha čeho se mám držet? Sama sebe?

Měla bych si koupit hůl. Alespoň by bylo o co se opřít.

Můj život je jako nekonečný seriál - epizody - něco jako Beverly Hills. Vztahy na dobu určitou. Smlouvu ale podepsala jen jedna strana, takže já netuším, kdy vyprší lhůta. Špatný klient - tzn. špatný právník - tzn. špatná smlouva. Ano, jistě, chyba musí být na mé straně. Přece všichni ti muži, které jsem potkala, nemohli být kreténi.

Kolega mé maminky mne nechal pozdravovat. Řekl prý: „Pozdravujte svoji odvážnou dceru, která tak pravdivě mluví o věcech, které všichni cítíme.“ Prý odvážnou! Chudák pan docent, naivka, netuší, že nejdu sama ani do sklepa a že když mne na ulici náhodou osloví cizí muž, tak ucuknu, jako kdybych se dotkla hada.

Jsou prázdniny, neděle odpoledne, sedím na hřbitově. Hřbitovy mám ráda. Na hřbitovech se nebojím. Všude jinde ano - v lese, mezi lidmi, dokonce i ve vlastním pokoji. Všude, jen ne na hřbitovech. Na základce jsem sem chodila krást nebožtíkům švestky.

Nikdy jsem nebyla na pohřbu. Dokonce ani kremaci jsem nikdy neviděla. Jen ve filmu. Likvidace ostatků lidské bytosti v kině proběhla velmi rychle. Ani ve skutečném životě netrvá moc dlouho. Na jednoho nebožtíka mají na Olšanech dvacet pět minut. Bezesporu ekonomický a rychlý způsob. A ještě k tomu máte jistotu, že vám pratetu neokusují červi.

Dívám se na své ruce. Už jsou v pořádku, čerstvě po manikúře. Vzpomínám si, že on si kousal nehty. Občas byl takzvaně duchem nepřítomný, já si nalhávala, že přemýšlí. Ale třeba se mýlím, třeba se prostě jen nudil.

Chce se mi umřít. Nebýt. Přestat existovat. Proč? Protože on odešel? Ne, proto asi ne. Ale protože jsem s konečnou platností pohřbila naději. Ani v nejhorším snu mne nenapadlo, že se někdy ocitnu v takovém stadiu - ve stadiu ničeho, prázdnoty... Počítala jsem se smutkem, s radostí, láskou, snad i se zoufalstvím. Ale ne s rezignací. Uvědomuji si, že jsem nenaplánovala, co potom. Co potom, když všechno, co jsem mohla cítit, jsem už cítila. Když všechno, co jsem chtěla zažít, jsem už zažila. Když už mne nic nepřekvapí. Když znám nazpaměť scénáře vztahů, pseudozamilovaností i „one-night standů“. Co potom?

UPROSTŘED NIČEHO

Proč ho nedokážu smazat, vygumovat, zapomenout? Proč na něj stále myslím? Copak to nikdy neskončí?

„Nenamlouvej si, že tě ten člověk má rád. Nemá. Jinak by tě nenechal se v tom takhle plácat. On prostě není na ženský. Tak se nediv, že ho nedokážeš pochopit. A jdi domýt druhou várku, už docházejí.“ Těmito slovy mne maminka zahnala do koupelny k plné vaně okurek - letní šílenství, zavařování u nás probíhá každoročně.

Drhla jsem okurky a byla naštvaná. Napřed na ni, pak na něho a nakonec na sebe - ať žije sebemrskačství, v tom jsem přeborník. Stále doufám. Dokonce jsem schopna doufat, že jednou doufat přestanu... Takže se toho vlastně nikdy nezbavím. Žít sama se sebou je hrůza. Neznám se, nedokážu se odhadnout a většinou co mohu, to zkazím. Ostatním připadám zábavná. Sama sobě připomínám karikaturu. Taky bych se na sebe radši jen koukala, než sama se sebou žila. Ale copak to opravdu nikdy nepřestane? Bude to takhle pokračovat? Stále stejná písnička, ty samé příběhy, jen jména se obmění?

V průměru mají české ženy do třicátého roku tři a půl milence. Takže se zřejmě nějak vymykám, zvyšuji statistiku. Mám obavy, že stejně tak jako naivitu už nepocítím a nezažiju v žádném dalším vztahu, nebudu ani schopna ji zahrát v posteli. Že ten další, budeli nějaký další... Ale samozřejmě že bude, vždycky byl. Takže, že ten další pozná, že je kupříkladu třicátý prvý. Možná jsem měla chodit na katechismus. Alespoň bych měla nějaké základní představy o morálce. Řídit se instinktem zřejmě není ta nejideálnější cesta.

Nejlepší by bylo, kdyby k nám hned v porodnici někoho přiřadili. Když už je na tomto světě instituciona-lizován život ve dvojici, tak proč nás nespárují už jako miminka? Ušetřili bychom si spoustu nervů.

Je zvláštní, že mužům vždy vyhovovala moje jakási nedosažitelnost, hraná póza, dojem, že jsem takzvaně nad věcí. Tato nedosažitelnost jim zaručovala absenci citových závazků. Hrála jsem si na rovnoprávnou a oni se mnou také tak zacházeli. Bohužel neumím vzbuzovat pocit, že by se o mne měl někdo starat. Na otázku, jestli mi někdy byl někdo nevěrný, s cynismem sobě vlastním odvětím, že ne. Že jsem to vždycky já, s kým jsou muži nevěrní. Zapomenu vynechat bohužel. Zapomenu upozornit, že bych si opravdu ze srdce ráda přála pravý opak. Že bych si přála dlouholetý vztah, a že bych dokonce tolerovala, kdyby se partner občas v noci zapomněl u nějaké té blonďaté Karly.

Já vlastně chápu muže, kteří chodí do bordelů. Je to srovnatelná situace, jako když si já koupím kaviár nebo lacinej párek na Václaváku. Prostě jednou za čas máme chuť na něco jiného.

Nevím, proč jsem tak neochvějně přesvědčena o tom, že právě on byl ideální. Vždyť já vlastně ani nevím, jaký muž by byl ideální. Můj vkus je natolik přelétavý, že bych nedokázala ani sestavit inzerát.

Já už prostě jen nechtěla znovu zkoušet. Chtěla jsem jistotu. Už jsem si nechtěla hrát. Ve svém okouzlení jsem se však zapomněla zeptat, co si o mém rozhodnutí myslí druhá strana. Dočistila jsem poslední okurku. Dívala jsem se kolem sebe - padesát kilogramů malých zelených potvor, které stejně nebude nikdo jíst, a zničené ruce. Ale maminka bude mít radost.

Po cestě do svého bytu jsem vybrala dopisní schránku. Přišla mi nabídka ze zásilkového obchodu na koupi náhrobní lampy. Už opravdu nevím, co si o tom všem myslet...

Proč bych se vlastně měla citu k němu zbavovat? Programově si rozkázat? Myslím na něj, když jsem smutná, když se bavím, i když s někým jiným spím, tak proč se toho citu zbavovat? Vždyť je to to nejcennější, co mám.

Maminka říkala, že bych se měla vrátit do doby před ním. Jinak se prý zničím. Já ale nemám proč se vracet. Moje tehdejší existence byla naprosto absurdní. Vzpomínám si třeba, že občas jsem se s někým vyspala jen z lítosti. Když ten daný muž dostatečně dlouhou dobu předváděl zklamání hraničící se zoufalstvím z ženského pokolení, skončila jsem s ním v posteli. Jen abych mu dokázala, že všechny ženy nejsou tak zavrženíhodné, jak se on domnívá. Opravdu, mami, nevím, proč bych se k podobné charitě měla vracet. Nedomnívám se, že jsem tenkrát byla šťastnější, spokojenější či vyrovnanější, než jsem dnes.

KONEC SRANDY

Za jiných okolností, v jiných souvislostech a v úplně jiném světle. Ano, za těchto podmínek by byl můj život smysluplný.

V jaké vlastně žiju době? Co jsou dnešní hodnoty? Do jaké generace, k jaké skupině, k jakému světovému názoru se mám připojit? Mám se řídit územím, kde jsem se narodila, a tím pádem se přiklonit ke klasickým křesťanským hodnotám, nebo si mám v rámci postmodernismu naordinovat mix z různých náboženství?

K čertu s lidskou svobodou. Chci mít nějaký daný úděl, program, návod jak žít.

Co je fenoménem dneška? Víra v sebe, život jako solitér, naplňování svých vlastních potřeb, jakási pofidérní hédonistická personalizace jedince - hledání vlastního já. Ne však v původním mystickém smyslu, ne hledání cesty životem, ale hledání způsobu, jak přežít.

Z čeho ještě mají dnes lidé strach? Možná ze smrti. Ano, vlastní smrt, to je jediná věc, kterou ještě berou lidé vážně. Opravdu vážně.

Zvláštní je, že zmizela spoluzodpovědnost za smrt jiných lidí. Symptomem dnešní doby je násilí a osamělost.

Nemohu se divit, že mé vztahy netrvají déle než dva měsíce - vždyť všechno se urychluje. Síla prožitku je degradována na minimum. Důležité je, kolik toho za co nejmenší dobu cítíte. Ne jak cítíte. Jedná se jen o to, jak těch cirka sedmdesát let na této planetě přežít. Ne prožít. Ale přežít.

Co je vlastně zlo? Co je to, co nesmím udělat? Kde je hranice, za kterou nesmím jít?

Kdo pochopí, že si v noci recituji básničky? Ptala jsem se sama sebe, zatímco jsem na chodbě Vinohradské nemocnice čekala na lékařku. Už jsem věděla, že jsem těhotná. Čtvrtý týden. Proč jsem přestala brát antikoncepci? Měla jsem dojem, že když nemám pravidelný sexuální život, tak proč polykat pilulky, které mi kazí pleť. Taková blbost!

„Chcete si o tom promluvit?“ Ptala se lékařka a zvala mne k sobě do kanceláře. Nechtěla jsem si promluvit. Konverzace byla to poslední, co jsem si v té chvíli přála. Moji mysl zaměstnávala jedna důležitá otázka: PROČ DUPE JEŽEK?

„Všichni dnes bojujeme za osobní svobodu. A co je osobnějšího než právo rozhodovat o vlastním těle a o životě, který si chceme vybudovat? Zárodek do tří měsíců ještě není člověk. Dvacet dva procent populace žen má za sebou miniinterrupci. Jste relativně mladá. Je jen na vás, zda si dítě necháte, či ne.“ Zakončila svůj projev lékařka. Ordinaci jsem opustila bez rozloučení. Ptát se jí na to, proč dupe ježek, mi přišlo nevhodné. „A znáte otce, slečno Dostálová?“ Volala za mnou. Ani jsem se neotočila.

Byla jsem za toho ježka ráda. Připadal mi jako zásadní problém, kterým mohu zaměstnat svou mysl.

Soustředit se na něj mi dokonce dovolovalo sledovat světelnou signalizaci, takže jsem se kupodivu nenabourala.

Koupila jsem si denní tisk. Mladá fronta Dnes referovala, že papež Jan Pavel II. ve svém kázání odsoudil veškeré násilí páchané na ženách v Bosně a poprosil je, aby přijaly děti počaté znásilněním, a povýšily tak akt nenávisti na akt lásky. Právo psalo, že představitelé KDU-ČSL přicházejí s tradičním tématem křesťanských stran: Ne interrupcím!

Jiné informace jsem nevnímala. Jen snad to, že ne všechno musí být pravda. Že ježci třeba nedupou, jen funí, a že třeba nejsem těhotná. Že tohle všechno je jen zlý sen.

NEZABIJEŠ...

„Vypněte mi mozek!“ Chce se mi křičet. Nesmím myslet. Musím jen jednat. Jako naprogramovaný automat. K něčemu jsem se rozhodla. Mé rozhodnutí je správné, ano je správné...

Je půl šesté ráno. Volám taxi, jako cílovou stanici udávám krčskou nemocnici, pavilon gynekologie. Pavilon péče o matku a dítě, pavilon, kde se rodí děti, pavilon, kde se provádějí potraty - jedna budova - práce všeho druhu.

Nechci, já strašně nechci. Uvědomuji si to při oblékání. Ale musím. Musím zůstat tou hodnou, nadějnou a před skvělou budoucností stojící dcerou. Musím. Jsem jim to dlužna. Zklamala bych veškerou cílevědomost, kterou mé výchově věnovali, zkazila bych sen a představu, že skrze můj život třeba prožijí něco, co sami nezvládli.

Řidič taxíku se tváří divně. Ne, je určitě úplně normální. Přece nemůže vědět, proč tam jedu.

Prosím ho, aby zastavil u trafiky. Kupuji si noviny a cigarety. Mám strach. Snažím se nemyslet, nevnímat, jen jednat. Jen tenhle den nějak přežít. Přežít.

Ve společenské rubrice deníku vidím jeho fotku. On a ještě nějaká žena. Usmívají se. Možná tu ženu miluje. Možná je to jeho životní láska. Možná. A já? Co jsem byla já? Jen náhražka. Náhražka s velkým N.

Vystupuji u nemocnice. Čeká na mne mladý doktor a odvádí mne na sesternu vyplnit dotazník. U kolonky Koho kontaktovat v případě komplikací nevím odpověď. Jeho? Rodiče? Nejbližší přátele? Ne, nesmysl. Nesmím zapomínat, že tady, na tomto místě, v téhle nemocnici jsem sama, poprvé v životě jsem opravdu sama. Uvádím jméno smyšlené osoby a podepisuji, že zákrok podstupuji na vlastní riziko. Co když se mi opravdu něco stane? Co když třeba fakt umřu? A sestřička z nemocnice bude volat na telefonní číslo, které neexistuje. Je to nefér, připravím jí perné chvilky, až bude pátrat po tom, kdo jsem. A kdo jsem? Co jsem? Co mám? Co znamenám? Nic. Vůbec nic. Jen číslo v kartotéce. Číslo nemorální holky, která má strach ze zodpovědnosti, z dospělosti, z toho být ženou.

Výčitky svědomí. Sedím na chodbě a čekám. Jediné, co cítím, jsou výčitky svědomí. Nevím, jak vypadají. Jestli jsou velké nebo malé, jestli mají černou barvu, nebo jestli jsou jen šedé. Vím ale, že je jich hodně. A že se jich už nikdy nezbavím. Proč? Proč nelze jen tak něco smazat, vypustit událost, špatný bod ze své minulosti, flek na tričku, omyl. Proč se od toho nemohu oprostit a přemýšlet třeba o lese? Ze strachu. Ze strachu z potrestání. Instancí, konečnou instancí je jedině Bůh. Vedle právní, morální a politické viny existuje ještě vina čtvrtá, metafyzická. Nebojím se Boha, neděsí mne představa posledního soudu. To, čeho se bojím, před čím panicky zavírám oči a co si občas ani nechci připustit, je Bůh ve mně. Bůh, jehož korelačním nástrojem je mé svědomí. Nevím, kdo jiný než já sama mne odsoudí, vlastně ani přesně nevím, za co mne odsoudí, ale vím, jsem si naprosto jistá, že jsem odsouzeníhodná.

Celý svůj dosavadní život jsem otevírala dveře. Otevírala jsem je rychle, lehkovážně, bez zodpovědnosti, bez morálky, bez etiky. Domnívala jsem se, že je přede mnou chodba plná různých dveří. Chodba, která nemá konec. A najednou mám pocit, že tyhle dveře jsou ty poslední. Až je otevřu, nebude už nic. Vůbec nic. Jen vidina konce, definitivní poznání, že prostě nejsem dobrá, že jsem špatná.

Moje babička byla věřící. Přála si, abych chodila do kostela. A já se naivně domnívala, že těch pár desítek let, které jsou mi na této planetě určeny, přežiju i bez berličky zvané víra. Mýlila jsem se. Do dnešního rána jsem porušila devět přikázání, jedno z deseti ještě zůstávalo, vražda. Pokud tedy nepočítám přejetého holuba. Ale to jsem fakt nechtěla. Vběhl do vozovky.

Při vzpomínce na toho stupidního ptáka začínám plakat. Jak dlouho tady ještě budu čekat? Uvědomuji si, že nikdo na světě mi nemůže ublížit tak moc, jak jsem si schopna ublížit já sama.

Miluji své rodiče nade vše na světě. Ale v této chvíli je poprvé ve svém životě nenávidím. Chápu, že nechtěli vnuka bez otce, nešťastnou dceru bez partnera, jedináčka, ze kterého se ze dne na den stane matka samoživitelka. Ale proč? Proč má být můj život učebnicový? A když už, tak ať mi prosím někdo tu učebnici půjčí. Metodu pokus-omyl už nechci. Už nemůžu. Proč se jim nedokážu vzepřít? Protože jsem slaboch, prospěchář, vrah.

Sestra mne odvedla na pokoj. Skládám si věci do skříňky. Oblékám nemocničního andělíčka. Sedím na posteli. Čekám. Prý ještě půl hodiny. Nepláču. Už nemám slzy. Nemá cenu se litovat. Za všechno si totiž můžu sama.

Kdybych alespoň věděla, kdo je otec. Kdybych byla jen trošku zodpovědnější. Proč jsem se domnívala, že mi vždycky všechno projde. Jak to, že mne nenapadlo, že i já budu muset jednou skládat účty.

V extrémních situacích, v situacích opravdových průserů je člověk sám. Úplně sám. Ani intimně blízcí lidé mu nemohou pomoci, protože nikdy nepochopí, ani kdyby sebevíc chtěli. Nepochopí, že na rozdíl od nich nedokážu posuzovat svoji současnou situaci racionálně, že to, co teď spáchám, mne poznamená na celý život. Nikdy si to nezapomenu. Už to nikdy nebudu já.

Nemocniční postele jsou hnusný - železný, bílý, smutný. Mám strach. Už zase mám strašný strach. Potřebovala bych s někým mluvit. Potřebovala bych mluvit s ním. Chce se mi mu zavolat. Vím ale, že nesmím. Nemám právo po něm cokoliv chtít. Nemám právo od něj cokoliv očekávat. Vždyť já po tom, jak jsem se v posledních dvou měsících chovala, už ani nemám právo ho milovat.

V hlavě mi zní věta: „Nasaďte si oxygenové masky, a až pak pomozte svým dětem.“ Nedokážu pomoci svému vlastnímu dítěti, když se já sama dusím...

Před třemi lety jsem se cestou z kina ptala svých přátel, kvůli čemu by dokázali zabít. Většina odpovídala, že jen tehdy, kdyby někdo ohrožoval jejich blízké. Já zabiju z lenosti, z pouhopouhé lenosti, nezralosti, ze strachu. A to jsem se domnívala, že jsem ten nejhodnější člověk na světě, protože zachraňuji i topící se berušky z moře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život na nečisto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.