Padrino Krejčíř
Žralok

JAROSLAV KMENTA

NYMBURK 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoli elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Jaroslav Kmenta

Padrino Krejčíř – Žralok

© Jaroslav Kmenta, 2016

Fotodokumentace Jaroslav Kmenta, 2016

ISBN 978-80-87569-28-3

ISBN 978-80-87569-30-6 (EPUB)

ISBN 978-80-87569-31-3 (MOBI)

Obsah

Prolog – Manuál zločince

Část první – Plán bé

Část druhá – Omerta

Část třetí – Naše věc

Část čtvrtá – Vendeta

Část pátá – Plán bé II

Epilog

Místo doslovu

„Říkám tomu akce Celník. A je to to největší šméčko, jaké jsem kdy vymyslel.“

Z filmu Gangster KA, který je volně inspirován knihami Padrino Krejčíř

„Pablo říkal: Občas jsem jako Bůh. Když řeknu, že někdo zemře, tak ten člověk zemře ještě téhož dne.“

Ze seriálu Narcos o kolumbijském narkobaronovi Pablu Escobarovi

Tato kniha byla napsána podle skutečné události na základě informací od mnoha aktérů případu a policejních a jiných úředních dokladů. Přesto v sobě zahrnuje i část fikce. Protože nikdy nemůžete dokonale zachytit celý lidský život, který každý z nás vnímá odlišně.

Oldovi
a všem slušným policistům, kteří neplní jen tupé příkazy svých nadřízených
a nestrhávají tibetské vlajky z oken...
A neomezují svobodu projevu.

Poděkování

Děkuji šéfredaktorovi časopisu Reportér Robertu Čásenskému za pomoc a podporu.

Za neocenitelné rady děkuji Janu Pachlovi a Adamu Dvořákovi, s nimiž jsem spolupracoval na filmu Gangster KA inspirovaném mými knihami.

Děkuji také všem zdrojům, které z bezpečnostních důvodů nemohu jmenovat. Za spolupráci a cenné rady děkuji Evě Vašíčkové, Janě Kopálové, Janě Štěpánové, Marku Šálkovi, Michalu Musilovi, Petru Hořejšímu a Janu Vacovi.

Děkuji také agentuře ČTK a České televizi za vstřícnost při poskytnutí materiálů z jejich fotoarchivů a videobanky. Děkuji i vedení redakce Mladé fronty DNES za svolení použít některé fotografie do fotopřílohy. Speciální dík patří všem skvělým fotoreportérům, s nimiž jsem měl tu čest v minulosti spolupracovat.

Na dálku děkuji i Radovanu Krejčířovi, který mi poskytl řadu vyjádření, přestože na celý děj a souvislosti případu máme rozdílné názory.

A také děkuji všem aktérům příběhu, že tolerují volné a literární zpracování rozhovorů.

Prolog
Manuál zločince

Tyhle rady jsou příliš staromódní. Řídila se podle nich mafie ve třicátých letech v USA. Ale i tak stojí za to si je připomenout.

Takže.

Nikdy nic nevyzradit poldům. To je pravidlo číslo jedna, které dodržoval každý gangster s kouskem cti v těle.

Když zemřel kámoš nebo nepřítel, pár dní se gangster neměl holit. Strništěm se prý dávala najevo soustrast.

Taky platilo, že na nepřítele se nemělo střílet v přítomnosti ženy. Sicilané radili: „Počkejte, až žena odejde.“ Šetrnější je oddělat nepřítele po mafiánsku, tedy zezadu kulkou do hlavy.

„A kámoše vždycky pomstěte,“ stávalo v kodexu mafie.

Zvlášť tohle pravidlo se dodržovalo bez výjimek. Jednou se stalo, že chicagskému gangsterovi praskl při projížďce na koni třmen. Gangster spadl a kůň ho ukopal k smrti. Za pár dní si koně vypůjčili dva jeho kamarádi, odvedli ho na místo nehody a tam ho dvakrát střelili do hlavy.

Ale my nejsme ve třicátých letech ani ve Spojených státech či na Sicílii. Jsme v jedenadvacátém století a jsme v Česku, v malé zemi, kde je deset milionů obyčejných lidí a asi tisícovka dalších, která tu rozhoduje o všem a všech. Jsou to ti vyvolení. Tedy, někdy i demokraticky zvolení. Ale i takoví se dají koupit. Ostatně jako všichni. Záleží jen na ceně.

A pokud se mezi tu tisícovku chcete dostat, musíte mít ostré lokty. Jestli vás nebaví čekat celý život na příležitost, na náhodu či na zázrak, pak tu existuje ještě jedna cesta. Je to taková zkratka. Je dost riskantní a hodně nebezpečná. Ale občas funguje.

Je to cesta zločinu.

Podvody a tunelováním se dají vydělat velký a rychlý prachy. Ty je pak třeba vyčistit, rozmnožit a jít do dalších kšeftů. Jinak by byl člověk za pár měsíců opět na suchu.

A platí, že když do toho vlaku jednou nasednete, už z něj těžko vystoupíte. Cesta zpět není. Život pak bude čím dál rychlejší. Takový expres, pendolino, šinkanzen. Budete mít velký náklady. Přijde barák, ochranka, drahý auta, luxusní dovolený. Milenky. Prostě náročný život. Občas nějaký drogy. A taky problémy. A ty je potřeba řešit. Abyste v tomhle životě mohli vydržet, musíte dodržovat pravidla.

Podle vzorce chování Radovana Krejčíře se dají vymyslet nová, moderní, a hlavně česká pravidla. Takové desatero padrina Krejčíře.

1. Inkognito

Nesmí být na vás upřena pozornost. Nikdo o vás nesmí vědět. Pro okolí musíte být jenom stín. Musíte lidi donutit, aby se vaše jméno báli vyslovovat.

2. Úplatky

Když už se něco zvrtne, chce to mít dopředu pojištěný u policajtů, politiků a justice. To jsou základní pilíře mafiánského polosvěta. Čili udržovat bratrstvo kočičí pracky.

3. Bílí koně

Nikdy netahejte do špinavého byznysu členy rodiny. Děti a manželka musí být tabu. Všude v byznysu před sebe strkejte bílé koně. Těch není nikdy dost.

4. Vražda

Vražda je nejhorší reflektor, kterým na sebe můžete upozornit. Ale platí, že nesmíte mít slitování. Když vás někdo podrazí, připraví o peníze nebo ohrozí váš život a život rodiny, musí za to pykat.

5. Výstraha

Takže pokud vražda, musí být dokonalá. Podrazáci se obvykle nechávají rozstřílet, aby všichni v okolí viděli, že si tohle nesmí nikdo dovolit. A když je to osobní, tak se k tomu přidá navíc benzin a sirky… Samozřejmě beze stop.

6. Zmizení

Ale když chci mít opravdu klid, tak nechám člověka jen zmizet. A když je zmizelej, tak je zmizelej. Nesmí se najít tělo. A je to. Tečka, hotovo dvacet.

7. Prachy

Prachy jsou to nejdůležitější na světě. Když je nemáte, jste nula. Jste nic. Jste kapka v moři. A všichni si s vámi vytřou… Musíte umět prachy vydělat a taky musíte dávat pozor, aby se vám peníze při praní a čištění příliš nepoztrácely po cestě.

8. Dojem

Prachy jsou prostředek, jak žít a jak si užívat, jak ukázat svou převahu, sílu a moc. Prachama musíte vždycky udělat dojem. Vykašlete se na pětitisícovky. Radši vyskládejte na stůl pět balíčků po tisícovkách než jeden v pětilitrech.

9. Právníci

Musíte mít skvělé právníky. Protože když už se dostanete do sraček, tak jediný, kdo vám pomůže a bude vám nablízku i ve vězení, je advokát. A věřte tomu, že když mu hodíte na stůl tašku s padesáti mega, tak pro vás udělá všechno. Bude vám do vazby posílat i koncipientky, abyste si užil. A byl v klidu.

10. Zbraně

A taky musíte mít arzenál dobrých zbraní. V Chicagu používali mafiáni v době prohibice americký thompson. Ale tady byl nejvíce v kurzu škorpion nebo chorvatský agram.

A úplně na závěr je potřeba mít plán bé.

Nakonec se totiž může stát, že něco z toho selže nebo se podělá úplně všechno. V tom případě platí, že musíte mít plán bé. Vždy a za všech okolností. Plán bé nemusíte vymýšlet na deset let dopředu. Stačí, když budete mít plán bé na jakoukoli nečekanou situaci, v níž se ocitnete. Musíte jednat rychle, bezprostředně a přímočaře. I v těch nejzapeklitějších situacích musíte myslet. Hlava vám musí šrotovat jako počítač. A věřte, že mozek je nejvýkonnější počítač na světě. Vždycky je možnost, jak se dostat i z té největší šlamastyky.

Jestli něco dělá z obyčejného gaunera skutečného gangstera, pak je to právě plán bé. A Radovan Krejčíř byl skutečný gangster. A mistr na plány bé.

Část první
Plán bé

1

Poslední, co viděl, byla blížící se ruka. Pak už nic. Omdlel. Útočník mu na tvář přiložil kapesník s chloroformem.

Pak nastala tma. Černo. Nic. Spánek. Po nějaké chvíli přestal chloroform účinkovat. Muž otevřel oči. Viděl rozmazaně. Spatřil jen tmavý stísněný prostor. Zjistil, že je v nepřirozené poloze. Nohy skrčené, hlava u kolen.

Po další chvilce našel koutkem oka malé záblesky světla. Teprve pak si uvědomil, že je zřejmě v kufru auta.

Napadlo ho, že se mohl někde opít a že prožívá opilecký sen. Jenže si vzpomněl, že nepije už dvacet let. Kromě občasných přípitků na oslavách nebo svátečního piva k obědu.

Zauvažoval, že je to jen sen. Už několikrát se mu zdálo, že prožívá něco skutečného. Jenže to mělo vždycky happy end. Když se mu to někdy přihodilo, měl vždycky zpocenou hlavu a probudil se ve své posteli. Ležel, měl natažené nohy a byl přikrytý dekou. Vždy se probudil ve své ložnici. Vedle něho spokojeně spala žena. Na stole měl budík, který byl nastaven pravidelně na půl šestou.

„Vzbuď se, hergot, tak už se vzbuď,“ volal vnitřní hlas. Jenže pak si muž uvědomil, že slyší sebe. Že to není vnitřní hlas, že to není sen a že slyší sám sebe, jak volá o pomoc. Byla to realita.

To poznání, že je naložený v kufru auta a že jede, neví kam, bylo děsivé. Ten pocit, když si vzpomenete, že vás někdo přepadl a unesl, byl skličující.

Každé leknutí prý zkracuje život. Tenhle šok musel staršímu prošedivělému muži ubrat deset let.

Občas zaslechl pískání brzd, pak cítil nerovnost terénu. Auto evidentně sjelo ze silnice na lesní cestu.

Muž slyšel, jak mu buší srdce. Jako by chtělo vyskočit z těla. Bylo to tak silné, že to přehlušovalo všechno ostatní. Tlukot žil na spáncích byl nesnesitelný. Tlak na prsou se zvyšoval.

Kdo to nezažil, nemůže pochopit.

Lambert Krejčíř to zažil.

2

Lambert Krejčíř se v úterý 15. října 2002 chystal do práce. Jako obvykle vyšel ze svého domu v Olšové ulici v Českém Těšíně. Otevřel branku a vyjel na ulici se svou zelenou Škodou Fabia.

Bylo 6 hodin a 15 minut. Práce v Těšínské tiskárně začínala v půl sedmé. Do podniku to měl kousek – pouhých deset minut.

Manželka Naděžda Krejčířová byla zvyklá, že jí muž vždycky z kanceláře zavolá. Jakmile si uvaří kafe a projedná pár provozních záležitostí. Jenže v ten den Lambert Krejčíř nezavolal. Naděžda Krejčířová ho proto začala shánět. Jeho mobil nikdo nebral. Kolem půl deváté zavolala do Těšínské tiskárny. Sekretářka jí sdělila, že Lambert Krejčíř do práce vůbec nedorazil.

Krejčířová se podívala z okna. Na ulici před domem viděla zelenou škodovku. Ihned vyběhla ven. Jenže auto bylo prázdné. Manžel nikde.

Naděžda Krejčířová a Stanislav Recmaník, jeho nejbližší spolupracovník v tiskárně, obvolali každého, kdo se s Lambertem jen trochu znal. Ale nikdo o něm nevěděl.

V poledne proto oba kontaktovali policii. Druhý den se objevila v policejní databázi fotka Lamberta Krejčíře. Vedle ní bylo napsáno, že „se pohřešuje osoba Lambert Krejčíř“.

Lambert Krejčíř se nikomu neozval.

Prostě nebyl. Slehla se po něm zem.

3

Naděžda Krejčířová svírala v ruce kapesník a třásla se. Oči měla zarudlé a ve tváři strach. Právě seděla na rozvrzané židli policejní služebny v Českém Těšíně. Policista v uniformě ji poslouchal a zapisoval si její výpověď.

Bylo stále ještě úterý 15. října 2002.

Ve svých pětapadesáti letech vypadala Naděžda Krejčířová o deset let mladší. Měla husté blond vlasy, zelené oči a udržovanou pleť. Na uších a na krku se jí pohupovaly zlaté řetízky s přívěsky. Jen nepatrné vrásky u očí a černá linka v obočí dávaly tušit, že se její věk už dávno přehoupl do druhé půlky.

Když zvedla oči a podívala se zpříma, policista si pomyslel: „Ta podoba. Jako by jí z oka vypadl.“ Vybavil si jejího syna Radovana Krejčíře. Oba měli stejně přísný výraz a rysy v obličeji, podobný tvar nosu, ale i oči. O stylu chůze či mimice ani nemluvě.

Naděžda Krejčířová vyprávěla, co předcházelo zmizení jejího muže.

„Manžel řešil v posledních dnech většinou jen případ našeho syna Radovana. Policie ho obvinila z daňových podvodů. Teď sedí ve vazbě v Praze na Pankráci,“ popisovala Naděžda.

Policista souhlasně přikývl. O případu velkého bosse Radovana Krejčíře věděli snad všichni v Českém Těšíně.

Obrázky policejního vrtulníku, který Krejčíře odvážel na výslech po jeho červencovém zatčení, obletěly republiku. Ve zprávách ten záběr opakovali donekonečna, jako kdyby zatkli Al Capona.

„Lambert dělal všechno pro to, aby sehnal kauci pro Radovana. Věděli jsme, že soud bude chtít 28 milionů korun. Tuto částku jsme měli uhradit 17. října. Manžel sháněl peníze asi tři týdny. Nakonec dal peníze dohromady. Lambert se ale nejdřív snažil zajistit peníze vymožením pohledávky od příbramského podnikatele Jaroslava Starky. Ten nám měl vyplatit 10 milionů korun, protože uplynula lhůta splatnosti první části jeho dluhu vůči synovi. Lambert byl za Starkou asi třikrát. Jednal s ním v hotelu Cinema v Jílovišti kousek od Černošic u Prahy. Ale po posledním jednání byl Lambert nervózní a řekl: Už toho Starku nechci ani vidět. Už za ním nepůjdu.“

Policista si poznamenal každý detail, který by mohl vést k nalezení Lamberta. Proto dál poslouchal, co všechno Naděžda věděla.

„Někdy kolem 3. října přijel k nám domů nějaký muž. Mluvila s ním moje matka Marie Riedlová. Ten muž dorazil tmavomodrým vozem. Asi to byl chevrolet, nebo cadillac. V autech se moc nevyznám. Ale poznávací značku si pamatuji. Byla to AKI 55 55. Později jsem zjistila, že ten muž se jmenoval Miroslav Rus. Je to chlap, co má blízko ke Starkovi. Řekla jsem matce, aby nikomu neodemykala. Ihned jsem zatelefonovala manželovi, který byl tehdy u známých. Okamžitě přijel. A s Rusem jednal. Rus mu říkal, aby s ním odjel do Prahy na schůzku, kde se vyřeší problém se synem. Tvrdil, že by dokázal Radkovi pomoct i z vazby. Vím, že Lambert mu tehdy řekl: ,Ne, nikam nepojedu. Obraťte se na advokáta nebo na policii.‘ Lambert byl z rozhovoru rozčilený. Zapsali jsme si číslo auta, protože jsme to považovali za mimořádnou událost. Někdy mezi 3. a 15. říjnem si pak manžel stěžoval, že je asi sledovaný. Ale neřekl nic bližšího. Jen poznamenal, že tady už asi dlouho nebude.“

Kriminalista přestal psát na počítači a zeptal se: „Jak jste zjistila, že manžel nepřišel do práce?“

„Manžel mi vždycky ráno zavolal z práce. Ale dnes to neudělal. Tak jsem tam zatelefonovala a sekretářka Ivana Bařinová mi řekla, že manžel tam vůbec není, že tam ještě nedorazil,“ odpověděla Naděžda Krejčířová a pokračovala: „Podívala jsem se tedy z okna a uviděla na ulici jeho auto. Lambert vždycky ráno vyjel se svou zelenou fabií, zavřel za sebou dveře a pak odjel rovnou do práce. Jenže auto bylo venku a on nikde. Tak jsem volala známým. Ale nikdo o něm nevěděl.“

„Nevzpomenete si, co měl na sobě, když odcházel do práce?“ zeptal se policista.

„Bílou košili, oblek a černé boty. A na rukách měl hodinky značky Mercedes,“ vybavila si Naděžda Krejčířová.

4

Marie Riedlová, matka Naděždy Krejčířové, která s nimi bydlela v domě v Českém Těšíně, do protokolu uvedla:

„Den před únosem mi zeť říkal, že v úterý 15. října má v tiskárně poradu vedení a ve středu má jednání v Praze. Připadal mi veselý. V pátek 18. října totiž měli pustit Radovana domů. Těšil se na to, až to bude mít za sebou. Tu situaci nesl těžce. Vše kolem syna stálo na něm. To ráno, co odešel do práce, jsem slyšela dvakrát bouchnutí dveří. Byly to jistě dveře od aut. To poznám. Později jsme s Naďou zjistily, že jeho auto je vyjeté ven za branou. Ale fabie byla na ulici zamčená a prázdná. Myslím, že to bylo asi tak kolem osmé hodiny.“

Jako dalšího vyslechli detektivové Stanislava Recmaníka, nejbližšího spolupracovníka Lamberta Krejčíře v Těšínské tiskárně.

„Když jsme zjistili, že Lambert není v práci ani doma, tak jsem volal jeho osobnímu lékaři Leo Frydrychovi. Domníval jsem se, že mu třeba bylo zle, tak šel k doktorovi. Jenže on tam nebyl. Domluvil jsem se s panem Frydrychem, že se pro něj zastavím a společně odjedeme ke Krejčířovým domů. Leo Frydrych mi řekl, že Lambert užíval jen léky na revma. Jinak byl celkem zdravý,“ řekl Recmaník.

Jaroslav Siuda byl letitý přítel rodiny. Byl ve věku Radovana. Znali se spolu už dlouho. Siuda dělal Krejčířovi ekonomického ředitele.

„Když byl Radek ve vězení, pomáhal jsem Lambertovi s rekonstrukcí stavu pohledávek a závazků Radovanových firem. Zejména kvůli tomu, aby se splatil úvěr, který měl Radovan Krejčíř u Živnostenské banky,“ vypověděl policistům Siuda.

„Předložil jsem tedy Lambertovi přehled pohledávek a seznam hlavních dlužníků. Bylo jich asi deset,“ vzpomněl si.

„Byl mezi nimi i příbramský podnikatel Jaroslav Starka?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Jo. To mohu potvrdit. Byl mezi nimi Starka, ale také Libanonec, jistý Tarek Bechara,“ řekl Siuda.

„Kdy jste mluvil s Lambertem Krejčířem naposledy?“

„Asi den předtím. Teda v pondělí v práci. Ale v den, kdy Lambert zmizel, jsem zjistil, že mám v telefonu nepřijatý hovor. Na displeji se ukázalo, že mi volal Lambert Krejčíř. Myslím, že mi musel volat asi kolem šesté ráno. Jenže já to zjistil až někdy dopoledne. Když jsem mu pak volal zpět, už byl nedostupný,“ popsal Siuda.

Možná měl Lambert Krejčíř nějaké tušení. Možná spatřil z okna svého bytu nějaké auto a nějaké lidi. Třeba se chtěl se Siudou jen poradit nebo ho požádat o pomoc. Ale telefon jen vyzváněl…

Lambert Krejčíř nebyl gangster. A neměl plán bé. Měl jen plán á. Jít ten den do práce.

5

Český Těšín je po Jablunkovu a Třinci třetím nejvýchodnějším městem v Česku. Žije tam asi 25 tisíc obyvatel. Ale z toho 20 procent jsou Poláci a Slováci. Do Polska je to, co by kamenem dohodil. Městem protéká řeka Olše, která je v těchto místech zároveň česko-polskou hranicí. Na polské straně je také město. Jak jinak by se mohlo jmenovat než Těšín (Cieszyn).

Obě města, a tedy i státy tu spojují dva jednosměrné mosty: Svoboda a Družba. A sloužily jako hraniční přechod. Jedním se chodilo do Polska, druhým zpátky do České republiky.

Názvy přesně odpovídaly realitě. Přátelsky a téměř svobodně se po nich chodilo a družilo i za socialismu. Tehdy to byla snadná obchodní cesta pro normální, ale na tu dobu i „nenormální“ byznys. Jedním mostem tu chodili lidé obtěžkáni taškami, druhým se vraceli zpět s prázdnou jako turisti. V těch taškách měli totiž alkohol, cigarety, oblečení, boty. Vše, s čím se dalo dobře šmelit.

I Radovan Krejčíř začínal jako šmelinář. Byl expert na cukrovinky, zejména na polské bonbony, později přešel na alkohol. Ale pak se z něj stalo místní kápo.

V Českém Těšíně bylo velké parkoviště, kde zastavovaly kamiony. Jenže v dubnu 1991 se otevřel další hraniční přechod v nedaleké Chotěbuzi. Tím se parkoviště ve Frýdecké ulici v Českém Těšíně uvolnilo.

Krejčíř si tehdy parkoviště pronajal a otevřel si tam tržnici. Mezi místními se jí říkalo Mexikoplatz. Podle náměstí ve Vídni, kde byl slavný a hojně vyhledávaný bleší trh. I na Krejčířově Mexikoplatzu to občas vypadalo jako v mraveništi. Lidí jak v Číně, zboží jako v přístavišti v Hamburku.

Obchodníci využívali drobného, ale důležitého detailu. V Československu byla tehdy nízká spotřební daň. Jenže v sousedním Polsku byla o dost vyšší. Takže Poláci chodili nakupovat hlavně alkohol do Českého Těšína. A pak ho prodávali a pili u sebe v Polsku.

Krejčíř měl přezdívku Královský. Podle lihoviny připomínající vodku. Na etiketách nesla vznešený název Royal. Byla to taková Krejčířova nedokonalá Finlandia. Ale šla hodně na odbyt.

Káčko, tedy Krejčíř, ji dodával na trh ve velkém.

Lidem, kteří pronášeli alkohol do Polska, se na polské straně hranice říkalo „mrówki“. Což jsou v překladu mravenci. Toto pojmenování je dosti příznačné, jelikož aktivita přenašečů se do jisté míry podobala skutečně činnosti mravenců. Neustálé pochodování v zástupech po stejné cestičce, tam a sem.

Byli to pendlíři par excellence. Na přenášení alkoholu sice existoval denní limit, ale to jste neviděli, kolikrát tihle „mrówkaři“ prošli hranicemi za jediný den. Tohle všechno skončilo až o hodně později, kolem roku 2004, když Česká republika vstoupila do Evropské unie.

6

Mezi dlužníky Radovana Krejčíře byla celá řada lidí. Nejen příbramský Starka a Libanonec Bechara, o kterých mluvil do policejního protokolu Jaroslav Siuda.

Když policie udělala u Krejčíře šťáru a pak ho v červenci 2002 zatkla za půlmiliardový daňový únik firmy M5, který vznikl při dovozu a prodeji nafty, našla v sejfech také Krejčířovo černé účetnictví.

Když děláte podvody, neříkáte to finančnímu úřadu a nepíšete to do výročních zpráv do obchodního rejstříku. To dá rozum.

Ale abyste měli přehled, protože je toho hodně, tak si to prostě musíte psát na papír. Všechno se do hlavy nevejde.

Krejčíř si takové stínové účetnictví vedl a pro vyšetřovatele to byla pastva pro oči. Našly se tam i důkazy o podvodech nebo poznámky, ke komu byl štědrý a jak. Tedy koho chce uplatit a proč. A taky seznam dlužníků. Věřitelů Krejčíř moc neměl. On si půjčovat nemusel. On peníze měl. Jako by si je tiskl v tiskárně.

V nalezených dokumentech byla v tabulkách uvedena jména lidí či firem, výše dluhu, úroky, splatnost, lhůta pro uplatnění směnek, nebo jaké bylo zajištění půjčky.

Takže třeba lokální podnikatel Petr Micza dlužil Krejčířovi tři miliony bez úroku. Krejčířův spolupracovník Marcel Gajda si půjčil dva miliony na zakoupení penzionu a půjčku zastavil domem svých rodičů.

Obchodní partner rodiny Krejčířů Zdeněk Bíbr figuroval v seznamu s jedním milionem korun a úrokem dvanáct procent. Podnikatelka Šárka Polanská mu podle zajištěných poznámek dlužila patnáct milionů a její manžel Petr Polanský jeden milion.

Pak tu figurovala i pražská firma IGP. U ní měl Krejčíř napsáno, že mu dluží 250 tisíc dolarů, že to byla půjčka z ledna 2001 a že její splatnost bude v dubnu 2004. V kolonce zajištění stálo, že za splatnost směnky ručil Krejčířův obchodní partner Jakub Konečný z Prahy.

Petr Šebesta, který patřil k někdejší vekslácké smetánce pražského podsvětí, si podle těchto dokladů půjčil od Krejčíře 1,5 milionu korun. Měl to bez úroku a směnkou se zavázal dluh splatit do roku 2004.

Na seznamu dlužníků měl Krejčíř i jméno „Gotwald“, což byla drobná jazyková chyba, protože šlo zcela zjevně o rodinu významného fotbalového bosse z Drnovic Jana Gottvalda. V této kolonce bylo hned několik částek: 5 milionů, 1,1 milionu, 2,7 milionu a také 4 miliony korun.

Ale daleko největší dlužník byl skutečně příbramský Jaroslav Starka. V tom měl Jaroslav Siuda pravdu, když dělal seznam dlužníků pro Lamberta Krejčíře. U Starky měl Krejčíř poznámku, že mu dluží 20 milionů a že Starkův fotbalový klub FC Marila Příbram má zaplatit Krejčířovi dalších 47,2 milionu korun. Což byly sumy, které si Krejčíř nárokoval za to, že jim prodal hráče z fotbalových Drnovic, které v roce 2001 ovládl.

Krejčířovi dlužil dva miliony korun podle nalezeného seznamu i prvoligový rozhodčí Lubomír Puček. Nebo albánský boss Jetullah Mjekiqi zvaný Jeta. U něho byla poznámka, že jde o 1,5 milionu.

Krejčíř byl pro své okolí něco jako banka. Občas bezúročná, zato riziková. Krejčíř půjčoval peníze ochotně, ale pak je tvrdě vymáhal nebo požadoval služby, věrnost a oddanost. Krejčíř neměl nikdy moc opravdových kamarádů. Měl hodně známých, které si zavázal půjčkou nebo obchodním projektem. A z těch nalezených papírů Krejčířova černého účetnictví se dalo krásně „vymodelovat“, jaké panoptikum lidí ho obklopovalo.

Místní českotěšínští bossové, albánské eso, fotbalové kápo z Drnovic, fotbalový kmotr z Příbrami a taky jeden rozhodčí. A nakonec Pražáci Konečný a Šebesta.

Přesně to odráželo Krejčířovy začátky. Trasa Český Těšín, Drnovice a pak Praha. V hlavním městě se usadil po roce 2000. Koupil si vilu v Černošicích u Prahy, kterou zrekonstruoval a učinil z ní nedobytný hrad.

V Praze se pak rychle rozkřiklo, že tu začíná žít miliardář z Moravy, a tak netrvalo dlouho a cestu k němu si našli exvekslák Petr Šebesta, vekslák nové generace Jakub Konečný a boss Jaroslav Starka. Pak jich přišla ještě celá řada. Byla to většinou tykadla pražského podsvětí, policejních plukovníků, lobbistů a politiků. Všichni cítili u Krejčíře velké prachy.

Krejčíř je dával na odiv. Jezdil na schůzky v těch nejlepších vozech, šermoval kolem sebe stamilionovými projekty a na stůl vyskládal vždy několik balíčků tisícovek. Byl to král z Českého Těšína a chtěl být také králem v Praze.

Kde vzal tehdy Krejčíř takový majetek? Zpočátku vydělával na lichvářských půjčkách, pak investoval do pozemků na Ostravsku, což mu vyneslo první velké zhodnocení. Velké peníze generoval se svou rodinou z prosperující Těšínské tiskárny, pak se dostal k zajímavému obchodu s akciemi Teplárny Otrokovice a nakonec začal dělat do byznysu s naftou a LTO. A právě za olejové podvody skončil v červenci 2002 ve vazbě.

A čekal, že jeho kámoši-věřitelé mu pomohou. Jenže z těchto „skvělých bráchů“ se postupně stali „sígři“, kterým pak Krejčíř nemohl přijít na jméno. Když ho policie zavřela, myslel si, že ho „bráchové“ vytáhnou z bryndy. Jenže ani jeden nehnul prstem.

Krejčíř tušil, že se kolem něj hraje divná hra, v níž nemají čisté svědomí hlavně Starka a Konečný. A taky Libanonec Bechara, který žil v Československu už od osmdesátých let. Krejčíř těmto lidem původně věřil, měl s nimi společná tajemství a taky peníze. A teď, když je potřeboval, peníze nikde. „Sígři“ nechtěli dluhy vracet. Jako by čekali, že se Krejčíř z vězení už nevrátí…

Krejčíř byl běsný. Jenže mezi čtyřmi stěnami s jedním zamřížovaným oknem toho člověk moc nezmůže.

7

Krejčíř seděl bezmocně v cele a hlavou mu probleskávaly nahodilé vzpomínky z mládí. Vzpomněl si, jak se vždycky nejraději odreagovával u filmu. Jak se svalil na sedačku do svého obýváku, kde měl domácí kino, vypnul hlavu a zapomněl na svět kolem sebe.

Kdysi se v Českém Těšíně vychloubal, že má doma v Černošicích tak dokonalý systém domácího kina, že plně nahrazuje opravdový biograf. Prý ho vyšel na 40 milionů korun. „Takový má jen Sylvester Stallone a já,“ vytahoval se Krejčíř přátelům.

Teď by byl rád i za černobílou Teslu 411 OU Oravan nebo Kriváň ze sedmdesátých let.

Je fakt, že Krejčíř nesnášel, když měl někdo jiný něco lepšího. Tuhle vlastnost na sobě vypozoroval už na základce. Jednou přišel jeho kamarád do školy s novou kšiltovkou odněkud z Kanady. Krejčířovi se líbila, tak si ji vzal a nosil ji. Byla nejlepší, tak si ji prostě přivlastnil. Jako by jeho mottem bylo: „Já vím, že nemám žádné svědomí.“

Na chvíli mu přes mříže zasvítilo slunce. Vytvořilo to v místnosti světležlutou barvu. Krejčíř se usmál. Byl ujetý na žlutou barvu. Vždycky v něm vyvolávala blaženost. Jeho přátelé byli přesvědčeni, že si vzal příklad z cyklistiky. Ten, kdo měl žlutý trikot, byl prostě první a nejlepší.

Když si jako kluk kupoval kolo, muselo být žluté. Když si později kupoval auto, muselo být žluté. Jednou mu přišel objednaný peugeot, ale protože byl červený, tak ho vrátil.

Nažloutlá barva světla v cele mu na chvíli udělala dobrou náladu. A tak začal racionálně uvažovat.

Vzal si tužku a papír a napsal si v bodech svůj plán bé.

Takže, co udělat:

Dostat se z vazby

Namotivovat právníky

Postarat se o rodinu a o prachy

Pověřit gorily, ať najdou Becharu…

Pak vylízt z báně a zjistit, co je s tátou

Načíst situaci

A pak… pak se těm kriplům pomstít

Pěkně popořadě

Konečný

Bechara

Rus

Spěvák

Starka

Kdo další?

To je jedno. Těch jmen bude asi víc.

Pak ten papír zmuchlal, roztrhal a hodil do záchodu. „Ostatně. Takhle skončí všichni z toho seznamu,“ pomyslel si.

8

Týden po únosu Lamberta Krejčíře se o celý případ začal zajímat ministr vnitra Stanislav Gross. V té době byla u moci koalice ČSSD, Unie svobody a KDU-ČSL. Premiérem byl od července 2002 sociální demokrat Vladimír Špidla.

Mladý politik Gross byl korunním princem sociální demokracie a kromě postu ministra vnitra zastával ještě funkci prvního vicepremiéra.

Gross prožil celá devadesátá léta v parlamentu. Specializoval se na bezpečnostní resorty, a tak bylo logické, že až to jednou přijde, usedne do křesla ministra vnitra. Ten den přišel v roce 2000. Gross se ujal funkce ministra vnitra rázně. Obklopil se lidmi, kteří pracovali v různých složkách státní správy už před listopadem 1989. A sestavil celý svůj aparát tak, aby k jeho nejbližším tekly ty správné informace, které v politice potřeboval.

„Systém Gross“ neminul ani protikorupční policii. Na klíčové funkce dosadil loajální manažery. Ti mu pak zajišťovali informační servis až do kanceláře na Letné, kde sídlilo vnitro.

Grosse zajímalo vše, co by mohlo ohrožovat jeho nebo ČSSD či jeho přátele z byznysu. Mezi ně patřili v té době zejména zbrojař Pavel Musela z firmy Pamco a šéf potravinářského a chemického koncernu Agrofert Andrej Babiš.

Ale z nějakého – a v té době ještě nepochopitelného – důvodu ho zajímal i Radovan Krejčíř.

22. října 2002 tak musela protikorupční policie vypracovat zprávu o tom, jak se vůbec na případ Krejčíře dostala.

„K rukám ministra vnitra ČR Mgr. Stanislava Grosse. Průběžné vyhodnocení činnosti pracovní skupiny Kruh,“ stálo v dokumentu, který dostal Gross na stůl.

Policisté v něm vysvětlili, že pracovní skupina Kruh sbírala operativní informace o zločincích, kteří se pohybovali v okolí předlistopadového veksláka Františka Mrázka a jeho parťáka z ústecké firmy Setuza Tomáše Pitra.

Mrázek a jeho skupina byli jednou z nejvlivnějších odnoží českého polosvěta, kde se prolínaly svět zločinu se světem politiky a byznysu.

„Jednou ze zájmových osob byl také Petr Šebesta, bývalý číšník, který v polovině devadesátých let dělal s Mrázkem na úvěrových podvodech v bankách, kvůli nimž přišel stát o stovky milionů korun. Šebesta spolu s dalšími prochází celou řadou vyšetřovacích spisů, na kterých se již delší dobu aktivně nepracuje. Jedná se například o spisový materiál vedený Správou hlavního města Prahy pod číslem jednacím ČVS: MVV – 2216/95, ve kterém jsou vedeny úvěrové podvody se značnou škodou. Pod tímto číslem jednacím jsou soustředěny spisové materiály v různých stadiích vyšetřování, čímž se celý spis stává značně nepřehledný,“ napsali detektivové.

A pokračovali zmínkou o spisu Krakatice, který mapoval prorůstání organizovaného zločinu do politiky: „Prováděným vyhodnocováním povolené operativní techniky bylo potvrzeno napojení zájmové osoby Františka Mrázka na Vlastimila Tlustého z ODS a Josefa Hojdara z ČSSD v souvislosti s činností České konsolidační agentury.“

Gross se pak ze zprávy dozvěděl, že se později volně přešlo z Krakatice na spis Kmotr, který byl z větší části právě o Krejčířovi. „V průběhu činnosti dostali pracovníci skupiny Kruh operativní informace k pachatelům daňového úniku jihlavské firmy M5. To nakonec vyústilo ve stíhání Krejčíře za půlmiliardový daňový únik vzniklý při obchodu s naftou a benzinem. V této souvislosti jsou prověřovány i aktivity spojené s činností státního podniku Čepro. Rozpracováváme informace o obrovských finančních podvodech a daňových únicích. Také prověřujeme informace ukazující na korupci v řadě státních institucí včetně policie, Generálního ředitelství cel, ministerstev spravedlnosti, financí a Fondu národního majetku,“ sepsali policisté do své zprávy.

A v další části sdělili, že mají podezření na propojení olejové mafie s politiky. „V souvislosti s obchody s PHM se hovoří o existenci dvou větví. A to o takzvané pražské větvi, v níž hráli roli někteří sociálnědemokratičtí politici. A o moravské větvi, kam mají patřit lidé spojení s ODS,“ napsali ministru vnitra detektivové.

Pokud by byla pravda, co naznačovali, na černém obchodu s naftou by profitovali lidé spojení s oběma hlavními politickými stranami v zemi. V té době byli politickými konkurenty Grosse zejména Miroslav Šlouf z ČSSD a Ivan Langer z ODS. Šlouf byl šéfporadcem bývalého premiéra Miloše Zemana. Ivan Langer byl korunním princem ODS a stínovým ministrem vnitra.

Šlouf reprezentoval v ČSSD křídlo starých struktur, které bojovalo o vliv a moc s Grossovým křídlem. Langer byl logický protivník už jen tím, že stál na opačné straně politického spektra.

Zpráva policistů z týmu Kruh naznačovala, že olejová lobby má napojení právě na obě Grossovy nepřátelské skupiny.

Detektivové se pak ještě ministru vnitra svěřili s podezřením, že ke Krejčířovi unikají informace od policie a že jeho právníci využívají v kauze nadstandardní vztahy v justici.

„Zaznamenali jsme snahy o zjištění policejních informací ze strany právních zástupců Krejčíře: Tomáše Sokola, Jiřího Nováka, Františka Gebauera, Lenky Vislocké a Lucie Trinkwitzové. Pravděpodobně tím úkolují některé vybrané policisty. V souvislosti s tím byly získány poznatky o úniku informací z analytického pracoviště ÚFKOS,“ stálo ve zprávě.

ÚFKOS byla zkratka pro Útvar finanční kriminality a ochrany státu, což byla takzvaná finanční policie.

9

Grosse informace zaujaly, tak si nechal poslat ještě další podrobnosti. 29. října 2002 obdržel další důvěrnou zprávu. Jeho spolupracovníci, kteří mu tehdy zprávu přinesli, si všimli, jak Gross po jejím přečtení zbledl a nechtěl chvíli s nikým mluvit.

Co se z ní dozvěděl? Že je Krejčíř gauner, který přerůstá všechny dosavadní autority podsvětí, a že se s tím vůbec nemaže.

„Radovan Krejčíř byl od roku 1992 a je v současné době realizován několika součástmi policie na celém území republiky. A to pro rozsáhlou majetkovou trestnou činnost. Současně bylo zjištěno, že všechny kauzy byly ukončeny různými způsoby tak, aby Krejčíř nebyl postaven před soud. Vyšetřovatelé, kteří kauzy zpracovávali, již nejsou ve služebním poměru nebo odešli na jiná pracoviště v rámci policie. Právníci Krejčíře měli využít všech legálních, ale i nelegálních způsobů k tomu, aby nebyl Krejčíř postaven před soud a eventuálně odsouzen,“ shrnuli detektivové jeho historii.

A pak rozepsali podrobnosti, jak vyšetřovali Krejčířův útok na brněnského podnikatele Jaroslava Bublu, jemuž najatí Albánci prostřelili nohy. Gross se také dočetl vše o domovní prohlídce u Krejčíře ve vile v Černošicích z července 2002.

„Při domovní prohlídce byla nalezena skrytá místnost, kde byly zajištěny hromadně účinné zbraně: samopal UZI a samopal Agram 2000. Oba ráže 9 mm. Zbraně měly tlumiče hluku a byly nabité ostrým střelivem. V místnosti byly také pistole vzor 70 ráže 7,65 mm a zakázané expanzní náboje. Během prohlídky jsme nalezli v tajné místnosti také kradené obrazy, doklady na různá jména opatřené fotografií Ing. Krejčíře a velké množství dokumentů.

V současné době vyhodnocujeme velké množství písemností o jeho aktivitách směrem k firmě Čepro. V průběhu celé kauzy jsou zjišťovány informace, že Ing. Radovan Krejčíř se v minulosti zcela veřejně chlubil svými velmi dobrými kontakty na špičky policie, vnitra a tajné služby BIS,“ uvedla ve své zprávě protikorupční policie.

Stanislav Gross po dočtení zprávy zavřel oči a podle svědků pronesl něco jako: „Do prdele.“

Rozměr celé kauzy ho evidentně zaskočil. Ne snad proto, že by to bylo něco neobvyklého. Takových zločinců tu běhala spousta. Vypadalo to spíš, jako by měl z něčeho strach. Jako by to bral osobně.

10

Na případu Krejčíře už řadu měsíců dělali tři operativci z protikorupční policie: Karel Tichý, Oldřich Kopp a Milan Dvořák.

Každý byl jiný a snad i proto se dobře doplňovali. Dvořák měl zkušenosti z působení v protimafiánském Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu (ÚOOZ). Kopp byl specialista na vraždy a do pracovní skupiny Kruh přišel z pražské mordparty. Tichý byl odborník na hospodářskou trestnou činnost, jako policista začínal už koncem osmdesátých let, když honil na ulicích veksláky.

Tichý byl drobný hubený čtyřicátník s prošedivělými vlasy, nejraději chodil s kšiltovkou na hlavě. Kopp z nich vypadal nejvíce jako spořádaný úředník, který přišel na schůzku s agentem klidně i v saku. Dvořák měl dlouhé vlasy a džíny. Říkali mu Rocker, ale ti, co ho neměli rádi, o něm mluvili jako o Vodníkovi.

Tichý měl v prostředí Krejčíře dva informátory: Libanonce Tareka Becharu a pražského podnikatele Jakuba Konečného. Oba donášeli na Krejčíře, protože je připravil o majetek nebo je jinak podvedl.

Oldřich Kopp získával cenné informace ze schůzek s kmotrem Františkem Mrázkem, pro něhož představoval Krejčíř úhlavního nepřítele.

Milan Dvořák měl za úkol vytěžovat Krejčířovy bývalé parťáky, zejména pak provozovatele rekreačního střediska na Orlíku Petra Šebestu a českotěšínského podnikatele Petra Polanského.

Když tahle trojice detektivů rozplétala pavučinu vztahů a podvodů kolem Radovana Krejčíře, nejčastěji se od svých informátorů dozvídala o velkých daňových únicích v obchodu s naftou. Jestli byl Krejčíř králem nějaké disciplíny, pak to byl právě byznys s palivy. Detektivové zjistili, že Krejčířova historie sahá hluboko do devadesátých let, kdy se v Česku děly ty největší daňové podvody.

Krejčíř se napojil na řadu lidí, kteří zbohatli v kauze LTO. Tihle podvodníci připravovali stát o stamiliony na daních tím, že zaměňovali v dokladech naftu za lehké topné oleje, na něž se nevztahovaly tak vysoké poplatky.

Při svých schůzkách se policisté dozvěděli, že Krejčíř udržoval vztahy se zástupci firmy Bena, která stála za – do té doby – absolutně největším daňovým únikem ve výši tří miliard korun.

Bena přivezla a rozprodala tuzemským firmám a benzinovým pumpám v celém Česku miliony litrů nafty a benzinu, aniž za to zaplatila státu daně.

11

Olejový byznys má své zákonitosti. A jedním z nich je, že většinu z ceny pohonných hmot, které se prodávají na čerpacích stanicích, tvoří DPH a spotřební daň.

Výrobní cena benzinu se v celé Evropě téměř neliší. Je kolem deseti korun za litr. Rozdílné ceny u pump dělají jen daně a marže prodejců a velkoobchodníků. Ve velkoobchodní ceně pak hraje velkou roli přepravní vzdálenost, objednané množství pohonných hmot a splatnost.

Pro představu.

Jestliže litr benzinu stojí na pumpě třeba 29 korun a 50 haléřů, tak něco málo přes šedesát procent z toho by mělo skončit ve státním rozpočtu.

12,84 koruny tvoří spotřební daň, což představuje 43,5 procenta z celkové ceny.

9,09 koruny je cena benzinu na rotterdamské burze včetně dopravy. To je 30,8 procenta z ceny.

5,11 koruny je daň z přidané hodnoty. Ta představuje 17,3 procenta.

2,46 je marže pro obchodníka, kterému náleží 8,3 procenta z ceny jednoho litru benzinu.

Ti, kdo benzin a naftu prodali a přitom neodvedli státu daně, měli zisk o šedesát procent vyšší než podnikatelé, kteří daně státu řádně odváděli.

Pokud podvodníci naftu smíchali ještě s jinými produkty, třeba s lehkými topnými oleji, zisk se jim zdvojnásobil. Když si totiž zředili pohonné hmoty, zvýšil se jim celkový objem. A když pak čerpadláři nakoupili naftu levně od podvodníků, mohli si dovolit stlačit ceny a odrovnat tím konkurenci.

Čas od času si lidé stěžovali, že jim nekvalitní nafta zničila motor, ale prodejci si mnuli ruce, protože jim to procházelo a fronty zákazníků, kteří chtěli ušetřit, se beztak netenčily. Stát byl slabý, aby s tím něco udělal. A Česká obchodní inspekce nestačila kontrolovat všechny čerpací stanice v zemi a udělovat pokuty.

Tohle všechno se v Česku dělo v devadesátých letech. A společnost Bena na tom vydělala úplně nejvíc.

Než na to policie a celníci přišli, bylo už pozdě. Celkový dluh Beny se vyšplhal podle celní správy na 2,8 miliardy korun za prodej zhruba 208 tisíc tun pohonných hmot.

12

Jak jim to mohlo několik let procházet? Bena využívala pozoruhodného privilegia, jež stát uděloval jen několika vyvoleným. A tím byla v tomto případě nenápadná firma z Prahy 9 s názvem Tukový průmysl. Této společnosti stát umožnil provozovat bezcelní sklad pro obchod s naftou a benzinem. Firmy, které její služby využily, tedy nemusely platit státu daně hned při dovozu pohonných hmot na hranicích, ale až poté, co nafta a benzin fakticky opustily daňový sklad.

Tukový průmysl neměl žádné jímky na skladování ropných produktů. Ale měl smlouvu se státním podnikem Čepro, které velkokapacitní nádrže a rozsáhlou síť produktovodů naopak mělo. Bena si tedy nechala dovézt z ciziny pohonné hmoty a uskladnila si je v Čepru. Většinou to byly dodávky z bratislavského Slovnaftu, které do České republiky přitekly podzemním potrubím, takže se snáze a rychle dostaly rovnou do trubek Čepra. Platit daně zatím Bena nemusela, protože tvrdila, že zboží je v bezcelním skladu firmy Tukový průmysl.

Jenže pohonné hmoty se i tak z Čepra vyskladňovaly a prodávaly na trhu. Tohle měl hlídat a celníkům hlásit Tukový průmysl. Jenže ten to z nějakých – tehdy nepochopitelných – důvodů nedělal. V okamžiku vyskladnění měl podat jednotnou celní deklaraci na vyclení. Tím by dal signál státu a celníkům, že mají daň okamžitě vymáhat.

Celníci na to přišli pozdě a úplnou náhodou.

17. července 2002 dostal pracovník celního úřadu v Praze-Nupakách na stůl celní prohlášení akciové společnosti Bena o prodeji 208 tisíc tun nafty neznámé firmě Venturon Investment.

Pro představu: jsou to téměř čtyři procenta roční spotřeby pohonných hmot v zemi a k přepravě po železnici by bylo potřeba 200 vlaků o 50 vagonech.

Celníka zaujalo to, že nafta měla doputovat produktovodem firmy Čepro do ostravského Mošnova, kde si ji firma Venturon Investment měla odčerpat přímo z potrubí. Alespoň tak to na celníka působilo z podkladů, které analyzoval.

Jenže v ostravském Mošnově nebyl žádný ventil, kterým by firma mohla palivo odebrat. A tak to celník oznámil jako nestandardní obchod a nařídil kontrolu.

Ta potvrdila, že šlo o fiktivní transakci, která měla zamaskovat obří daňový podvod firmy Bena. Zmíněné množství nafty totiž ve skutečnosti už firma rozprodala na trhu. Převod byznysu na Venturon Investment byla druhá fáze podvodu.

Kdyby se to podařilo, daňová povinnost by spadla na nastrčenou firmu Venturon Investment. Ta by 2,8 miliardy korun nemohla státu nikdy zaplatit. Firma na to neměla peníze. V jejím čele stál nastrčený bílý kůň, šestatřicetiletý nedoučený zedník Leopold Klimus z Brna.

13

Policie měla zpočátku velké problémy se v tom všem vyznat. Vyšetřovatelé nechápali, jak celníci mohli takhle trestuhodně zaspat, proč stát umožnil soukromé firmě Tukový průmysl provozovat bezcelní sklad a pořádně ji nekontroloval a proč Čepro už dávno nepřišlo na to, že mu v nádržích chybí přes dvě stě tisíc tun nafty?

Hospodářská kriminálka obvinila bílého koně Leopolda Klimuse z firmy Venturon Investment a zjišťovala, kdo další se na gigantickém podvodu podílel. Věděli, že ústřední postavou samotné Beny byl někdejší automobilový závodník Milan Vomela, který stál za vznikem celé sítě olejářských firem kolem Beny. A bylo jim také jasné, že se budou muset zaměřit i na zodpovědnost Martina Pechana.

Pechan byl v té době obchodním ředitelem Čepra. Navíc byl velmi těsně svázaný i s dalším aktérem podvodu, tedy s firmou Tukový průmysl.

Pechan se snažil budit dojem, že s Tukovým průmyslem už dávno nemá nic společného. Jenže právě on tuhle firmu založil a do roku  2001 v ní působil jako jednatel. Teprve pak ho obchodní rejstřík z firmy jako jednatele vymazal. A i když společnost na podzim roku 1998 prodal neprůhledné lichtenštejnské „schránce“ Shira Anstalt, kriminalisté byli přesvědčeni, že to byl stále on, kdo ji skrytě ovládal. Podle nich byl převod do Lichtenštejnska jen zastírací manévr. Tukový průmysl měl i po změně majitele stále sídlo na adrese, kde žil Martin Pechan, tedy v domě v Praze 9.

Pechan se bránil. „Nehlásili jsme celní správě vyskladňování zboží, protože jsme vůbec nevěděli o tom, že k němu dochází. Bena své zboží odebírala z nádrží Čepra, ale ani jedna z těchto firem nás o tom za celou dobu neinformovala,“ prohlásil Pechan na obranu Tukového průmyslu. „A pokud jsme se to případně dozvěděli, poctivě jsme u celních orgánů nechali proclít každý litr,“ doplnil.

Vedení Čepra krátce po propuknutí skandálu v říjnu 2002 Pechana z funkce obchodního ředitele odvolalo. Pechan nakonec z Čepra odešel úplně.

Ale pak se naštval a začal svádět zodpovědnost na Čepro. „V Čepru se nevedlo něco špatně. Tam se prostě nevedlo nic,“ řekl v televizním pořadu Klekánice v České televizi.

Pechan budil stále dojem, jako by podvody kolem něho jen netknutě proplouvaly a míjely ho. Jako by o nich vůbec nevěděl.

14

Detektivové z protikorupční policie, kteří pracovali na kauze Krejčíř, mezitím přišli s náznaky, že do celého byznysu Beny jsou napojeni i vysoce postavení lidé ze státní správy.

Tajní informátoři měli v úředních zprávách jen číselné kódy, aby se neprozradila jejich identita.

„Cestou informátora č. 1001/8 byly získány informace, že za firmou Bena a Milanem Vomelou mají stát lidé z politiky. Ti mají profitovat z prodeje nafty, která opouštěla sklady Čepra. Podle našeho zdroje měl Vomela koncem listopadu 2001 vstoupit do firmy Alfatex z Jihlavy, přejmenovat ji na Bena CZ a do ní měl převést veškerý majetek z původní firmy Bena. U Beny CZ mělo dojít k navýšení základního jmění na jednu miliardu korun,“ stálo v jedné z několika zpráv, kterou vytvořil tým Kruh na podzim roku 2002.

Detektivy zarazilo, že Pechan se podle jejich zdrojů stýkal i s Radovanem Krejčířem. Ale netušili proč.

„Do celého obchodu s PHM mají být zapojeni pracovníci celních úřadů, Generálního ředitelství cel, Fondu národního majetku a ministerstva financí. Navíc jsme zaznamenali, že bývalý obchodní ředitel Čepra Martin Pechan, který je v případu Bena také podezřelý, se velmi často stýkal s Radovanem Krejčířem. Důvody jsou zatím neznámé,“ uvedli detektivové.

Stejně tak policisté zjistili, že Pechan byl ve spojení i s konkurenčním kmotrem Františkem Mrázkem.

„Jako jedna z nejdůležitějších postav celého systému olejových podvodů se nám jeví Martin Pechan, bývalý obchodní ředitel Čepra. Ten zná podnik zevnitř. Ví, jaké nedostatky má jeho vedení a jak by se dal případně obejít způsob vydávání pohonných hmot, aniž by to někomu přišlo podezřelé. Zná mnohá tajemství tohoto strategického státního podniku. Navíc je prostřednictvím dalších osob pravděpodobně napojen i na Františka Mrázka,“ zmínili se policisté ve zprávě z podzimu 2002.

V listopadu 2002 bylo tedy jasné, že policie půjde i po Pechanovi. „Policie šetří, zda se čelní představitelé firem Čepro a Tukový průmysl nepodíleli na trestném činu. Jejich případná trestní odpovědnost je předmětem analýz a šetření,“ řekl v televizi státní zástupce Jaroslav Dolejší. Dodal ale, že o jejich zapojení do celního úniku zatím nemá policie důkazy.

Zločinci byli dávno napřed. Dařilo se jim zametat stopy. Některé firmy, které v podvodu figurovaly, obchodovaly mezi sebou dál pod jinými názvy. Jediným stíhaným byl stále bílý kůň Leopold Klimus, který měl sloužit jen k zametení stop.

V policejních svodkách se objevily také spekulace, že peníze z prodeje nafty využili majitelé Beny k vybudování sítě benzinek, které začala provozovat personálně spjatá společnost Pap Oil.

Milan Vomela to odmítal. „Všechny případy, které nyní šetří policie, se odehrávaly v době, když už jsem ukončil své členství v představenstvu společnosti Bena,“ tvrdil.

Ministrem financí byl tehdy ve vládě Vladimíra Špidly Grossův spojenec z ČSSD Bohuslav Sobotka. Ale ani on, i když mu podléhala práce celní správy, neměl sílu s případem něco dělat a urychlit potrestání zločinců a zabavení jejich majetku. „Myslím, že v tuto chvíli je to pravděpodobně nejvážnější případ, kterým se celní správa zabývá,“ řekl Sobotka. A dodal, že ho celý případ mrzí. „Ty peníze by se nám do rozpočtu samozřejmě velmi hodily,“ uvedl.

Vomela byl tedy podezřelý z organizování podvodu a Pechan ze spoluúčasti, protože se nepostaral o správné zdanění zboží. „Domníváme se, že Vomela a Pechan postupovali ve shodě a že byli dopředu na všem domluveni,“ řekl novinářům kriminalista Petr Prokop, který se na vyšetřování případu Bena podílel. Jakou roli v tom hrál Krejčíř, byla v té době stále ještě záhada.

„Pana Krejčíře znám. Ano, stýkali jsme se. Potřeboval jsem od něj nějaké informace a on mi je poskytoval. Ale to bylo všechno,“ tvrdil Pechan.

Ve spise Kmotr se pak objevila poznámka o chystaných tlacích na vyšetřovatele případu Bena.

„Jedním z dalších způsobů, kterým docházelo k nezákonnému obohacování zúčastněných osob, mělo být to, že část rozprodávaných PHM byla vykazována jako nafta a část jako LTO určené na topení, kde zisk činil rozdíl ze spotřební daně. Podle získaných informací mají vést nitky i do vysokých politických kruhů, což prý povede k tlakům na vyšetřovatele případu,“ stálo v dokumentech protikorupční policie.

15

Poté, co zmizel Krejčířův otec Lambert, nastala podle policistů v podsvětí značná nervozita. Jedna část měla strach z vyšetřování kauzy Bena a Krejčířovy aféry spojené s firmou M5, druhá skupina se obávala případu zmizelého Lamberta Krejčíře.

„Tyto osoby nevědí, jaké informace má již policie k dispozici a kterým směrem se povede vyšetřování všech kauz. Zdroje z prostředí nám sdělily, že ze vzniklé situace jsou nervózní také vysoce postavení politici. Jde zejména o Ivana Kočárníka, bývalého ministra financí za ODS, který údajně patřil ke známým Lamberta Krejčíře. Ze dvou zdrojů jsme získali neprověřenou operativní informaci, podle které získal Radovan Krejčíř kontakt na Generální ředitelství cel prostřednictvím zatím neustavené osoby z vedení ministerstva financí. A údajně byl prostřednictvím této osoby poskytnut úplatek lidem ve vedení Generálního ředitelství cel, a to ve výši 20 milionů korun,“ napsali policisté do spisu Kmotr.

„Byla také získána neověřená informace o tom, že v současné době mělo dojít k utajenému jednání osob z vedení firmy Čepro, na kterém měla být projednávána strategie dalšího postupu. A to jak vůči pracovníkům policie a celníkům, tak novinářům. Na tomto jednání mělo být konstatováno, že do současné krizové situace je mělo přivést jednání Radovana Krejčíře,“ poznamenala policie v zápise na podzim 2002.

16

Detektiv Oldřich Kopp si před poradou nalistoval své poznámky a na jedné stránce si ohnul cíp jako záložku.

Když pak na něj na poradě přišla řada, řekl, že by policie měla získat k daleko významnější spolupráci Petra Šebestu. Ten už detektivům poskytl celou řadu informací v kauze daňového podvodu jihlavské firmy M5, za kterou stál Krejčíř. „Analyzoval jsem si jeho dosavadní výpovědi a musím konstatovat, že Šebesta disponoval vždy kvalitními poznatky,“ vysvětlil Kopp. Vzal do ruky svůj poznámkový blok. Otočil ho na stránce, kterou měl založenou, a řekl: „Třeba tady… Letos 18. června nám Šebesta řekl…“ A přečetl, co si tehdy ze schůzky se Šebestou poznamenal:

„Teď je podle mého názoru hlavním bossem Radovan Krejčíř. Má peníze. Říká se, že ve Švýcarsku má mít ulito něco mezi 2 až 2,5 miliardami korun. Krejčíř stojí za podvodem jihlavské firmy M5. Část nafty, kterou přes M5 přivezl, skončila v autobusové dopravě, třeba na nádraží ČSAD ve Zlíně. V M5 jsou lidi, kteří Krejčíře ani neznají. Kromě nafty dováží taky plynové oleje. Ty pak smíchá, takže to naředí a teprve pak prodává. Takže na tom vydělává dvakrát více.“

„No a v té souvislosti jsem si uvědomil, že Bena přenesla svůj majetek a byznys do jihlavské firmy Alfatex. Krejčířova M5 je přece taky z Jihlavy. Já vím, že s Krejčířem nemá Alfatex nic společného, ale znáte to. Bílí koně jsou všude. Proč by Krejčíř nemohl stát i za Benou?“ nastínil Kopp svou úvahu.

„Nebo jen částečně,“ ozval se jeho šéf Karel Tichý a dodal: „Je dost dobře možné, že část nafty dovezené Benou prodávala na trhu ostravská větev olejové mafie. Proč ne Krejčíř?“

Milan Dvořák se právě díval do sjetin z obchodního rejstříku a připomněl roli společnosti Tukový průmysl Ostrava.

„No je fakt, že nějaké objemy nafty od Beny se vyskladňovaly v Praze a další v Ostravě. A nezapomínejte, že nám tu v celé kauze působí dva Tukové průmysly. Jeden má sídlo v Praze a jmenuje se Tukový průmysl, společnost s ručením omezeným. A v Ostravě je to firma Tukový průmysl Ostrava, s. r. o.,“ vysvětlil Dvořák.

„Obě patří Pechanovi?“ zeptal se Kopp.

„Ne. Ale vlastně jo. Tu pražskou založil Pechan, ale 30. října 1998 převedl vlastnictví na firmu Shira Anstalt, sídlo Schaan, Lichtenštejnsko,“ citoval Dvořák obchodní rejstřík.

„Takže jen schránka, kterou zastupuje nějaký najatý právník a ten vykonává práva skutečného majitele, což bude nejspíš Pechan,“ řekl Tichý.

„A ten ostravský Tukový průmysl založila Pechanova firma, ale v roce 1997 byl schválen převod majetku na lichtenštejnskou schránku s názvem General Parcel Europe. Sídlo je stejné jako u té Shiry Anstalt, tedy město Schaan,“ četl Dvořák oficiální údaje.

„Co je to ten Schaan?“ zeptal se Tichý.

„Malá obec v centru Lichtenštejnska. Severně od Vaduzu. Důležitá dopravní křižovatka a průmyslové centrum,“ odpověděl Dvořák.

„Hm. Takže dobré spojení s okolním světem…“ zauvažoval Tichý.

„Pravda. Prochází tam železniční trať z Rakouska do Švýcarska,“ doplnil Dvořák.

„Takže český majitel skočí do auta a zajede do Rakouska. Pak si koupí lístek a sedne na vlak. A dostane se v klidu a beze stop ke svým účtům do Lichtenštejnska,“ řekl Kopp.

„To je možný. Ale to hlavní, proč vedou cesty z olejových obchodů do Lichtenštejnska, jsou nižší daně a záruka bankovního tajemství,“ poznamenal Dvořák.

„Jsou tři možnosti. Buď ty český olejářský firmy prodává Pechan nějakému zahraničnímu investorovi do Lichtenštejnska, ale to si řekněme rovnou, že je to nesmysl, nebo je to jen jeho finta a za oběma schránkami stojí on, aby si tam vyváděl zisky a měl nižší daně,“ shrnul Tichý.

A chtěl pokračovat, jenže vtom mu skočil do řeči Kopp, který řekl: „Nebo je tu třetí možnost, že jedna z těch firem patří Pechanovi a ta druhá třeba Vomelovi nebo Krejčířovi. Ale vzhledem k tomu, že se v prostředí mluví o kontaktech Pechana s Káčkem, upřednostňoval bych variantu Krejčíř.“

Káčko byla jejich přezdívka pro Krejčíře.

„Ale z kauzy M5 jsme zjistili, že prachy měl Krejčíř uložené jen ve Švýcarsku,“ namítl Dvořák.

Kopp a Tichý souhlasně kývali hlavou.

„Jo, počkejte,“ řekl najednou Dvořák a na chvíli se odmlčel. Začetl se do dokumentů, které si mezitím vytáhl ze šanonu s názvem „Krejčíř, finance“, a řekl: „Krejčíř má konta většinou ve Švýcarsku. Služby mu tam zařizuje osobní bankéřka Dana Wedenig. Čtyři firmy a účty měl v Ženevě a v Curychu. Ale jedna firma s názvem Zenga má účet v Lichtenštejnsku. Ve Vaduzu v bance LGT. I tady mu to obstarává Dana Wedenig.“

„Abychom to shrnuli,“ řekl Tichý a pokračoval: „Při svých schůzkách s informátory se zaměříme na spojení Krejčíře s Pechanem. Když zjistíte něco k Beně a k Vomelovi, okamžitě to předáme vyšetřovatelům, kteří případ už dělají. Návrh Oldy na spolupráci se Šebestou je dobrý. Vytěžujte ho oba, tady s Mílou. A ty, Oldo, ty máš za úkol hlavně Mráze. Ten toho ví nejvíc.“

Dvořák souhlasil. A jak u něho bylo zvykem, zkusil odlehčit náladu a zažertoval: „A přitom není z Dejvic.“

Pobrukával si při tom písničku Rybitví od skupiny Yo Yo Band, v níž se zpívá, že jedna dívka „z Dejvic tam toho má nejvíc“.

Kopp ho bacil přátelsky kšiltovkou přes hlavu a ostatní překvapil, když si i on vzpomněl na další slovní hříčku z této skladby. „Ty seš stejně vod Černýho Vola,“ zasmál se Kopp.

Ale pak ještě na chvíli zaúřadoval a v poradě na chvíli pokračoval, i když už všichni stáli u stolu a chystali se odejít.

„Karle, jak jsi říkal, že mám za úkol Mráze… Pojďme si ho trochu jinak přejmenovat, alespoň pro debaty mezi námi třemi. Nikdy nevíte, kdo nás může poslouchat. A Mráz je moc jednoduchý. To každýho trkne,“ vysvětlil Kopp.

„O. K. Je to na tobě. Dej mu nějaký indiánský jméno ty,“ vyzval ho Tichý.

„Pičín, Kozomín, Řitka, skvěle složená kytka,“ ozval se zase Dvořák, který se ne a ne zbavit chytlavé písničky Rybitví.

Tichý se zasmál, ale Kopp přemýšlel, jako by Dvořákův vtip vůbec neslyšel. „Mráz přichází z Kremlu, přece. Tak bych navrhoval Kreml,“ řekl Kopp.

Od té chvíle byl František Mrázek v jejich debatách a v pracovních poznámkách veden pod heslem Kreml.

17

Mrázek přiléval olej do ohně. Chtěl se Krejčíře zbavit, aby nepřevzal jeho vůdčí roli v „polosvětě“ a aby nepřišel o byznys, který měl se svým partnerem Tomášem Pitrem slušně rozjetý s ústeckou Setuzou.

Mrázkovi šlo o byznys s biopalivy. Bylo to výnosné podnikání, které prostřednictvím dotací podporoval stát. Do ropných produktů se totiž podle nařízení EU muselo z ekologických důvodů přimíchávat určité procento biosložek. V případě nafty to byl metylester z řepkového oleje. A Setuza hodlala být ve výrobě bionafty největší českou firmou.

Mrázek proto ochotně Koppovi vysvětlil, o co v celé kauze kolem Krejčíře jde.

Krejčíř podle něj zamýšlel ovládnout státní podnik Čepro. Pokud by se mu to podařilo, stal by se z něj rozhodující hráč na trhu s pohonnými hmotami. Ovlivňoval by nejen ceny, ale i byznys s biopalivy. „To se mi samozřejmě nelíbí. Ale radost to nedělá ani Andreji Babišovi, kamarádovi vašeho ministra vnitra,“ řekl Mrázek.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Kopp.

„Kdo bude mít Čepro, bude ovlivňovat taky akvizice a výdělky celého petrochemického průmyslu včetně Unipetrolu,“ řekl Mrázek.

Kopp se konečně chytil a rozvedl úvahu dále: „Aha. Unipetrol přiklepla koncem roku 2001 vláda Miloše Zemana Agrofertu.“

„Čili Babišovi. Tady se hraje o víc než jen o půlmiliardový daňový únik M5. Chápete?“ řekl Mrázek.

„Nejspíš jo. Ale my odhalujeme zločiny zločinců. Nás tyhle hry nezajímají. To si hrají politici nahoře,“ namítl Kopp.

„Já vím. Já vám to jen říkám, abyste věděl, že se máte občas podívat doleva a občas doprava a někdy i dozadu, jestli tam nejede nějakej náklaďák s pískem. Děláte dobrou věc, ale je to hodně nebezpečný,“ řekl Mrázek.

A když viděl, že to Koppa zaujalo, tak se k němu naklonil a začal mluvit tišeji.

„Celé se to seběhlo tak, že Radovan a Lambert Krejčířovi se rozhodli na něčí zakázku zprivatizovat Čepro. Lambert měl nějaký známosti z minulosti s bývalým ministrem financí Ivanem Kočárníkem. Tak proto se cítili tak silní v kramflecích. Co vím, tak teď nedávno měl snad Lambert Krejčíř nabídnout lidem od Babiše dohodu: aby se Babiš stáhl z Čepra. Pokud to udělá, dají mu klid na byznys s Unipetrolem. Jenže Babiše tím vyděsili. Babiš je přesvědčenej, že jakmile by se dostali k Čepru, šli by Krejčířové hned taky po Unipetrolu. A to si Babiš nechce nechat vzít,“ řekl Mrázek.

„Babiš má teď problémy se zaplacením za Unipetrol a vypadá to, že ho bude muset vrátit státu,“ vzpomněl si Kopp na čerstvé zprávy z médií.

„Přesně tak. Ale věřte mi, že Babiš nikdy nedopustí, aby ztratil vliv v tomhle podniku. Bude druhá privatizace a on v tom bude mít zase prsty. Je to Chemickej Ali,“ řekl Mrázek, a když viděl Koppa, jak se tomu diví, doplnil: „My tak Babišovi říkáme. Chemickej Ali. On nikdy nikomu nedovolí, aby se mu hrabal v Unipetrolu. To by se raději stal premiérem, aby to zvrátil,“ říkal Mrázek.

Kopp si dělal pečlivé poznámky. A tak Mrázek pokračoval ve svém monologu:

„V Čepru je nějakej velkej malér, celkem za pět miliard. A Krejčíř toho chce využít a díky tomu Čepro ovládnout. Krejčířové mají mít v týhle věci krytí od zahraničních firem z Ruska. Jsou za tím strategický a geopolitický zájmy z Východu. Babiš je sice taky řízlej Rusákama, ale s jinou skupinou, než kterou tu tlačí Krejčířové. Babiš má v Agrofertu řadu bývalých důstojníků StB a jejich prostřednictvím teď diriguje veškeré kroky policie. Jak říkám, pane Kopp, děláte dobře, že jdete po tom grázlovi Káčkovi, ale ani nevíte, že tím nejvíc sloužíte Babišovi.“

18

Začátkem listopadu 2002 založili detektivové do spisu Kmotr také informaci, která se týkala únosu Lamberta Krejčíře. Všechny takové poznatky předávali samozřejmě ihned kolegům ze severomoravské kriminálky, která zmizení Lamberta Krejčíře vyšetřovala. Ale bylo zvykem, že si všechny informace, na které během operace přišli, uložili zároveň i do svého spisu Kmotr.

„V souvislosti s prováděným šetřením k osobě obviněného Krejčíře byla zjištěna operativní informace, že jeho otec Lambert měl mít shromážděné značné finanční prostředky – hovoří se až o částce 150 milionů korun. Ty byly určeny jednak na eventuální kauci a jednak na výplaty právním zástupcům a případně na uplácení zainteresovaných osob, které mohou pomoci při propuštění Ing. Krejčíře z vazby. V době svého zmizení měl Lambert Krejčíř disponovat částkou 30 milionů korun. Nelze vyloučit, že tuto sumu měl Lambert Krejčíř u sebe.

Shora uvedené operativní informace byly zjištěny z blízkého okolí rodiny obviněného Ing. Radovana Krejčíře a nebyly dosud nijak prověřovány.“

19

Krejčířova rodina si na vyšetření únosu Lamberta najala soukromou bezpečnostní agenturu. Vedl ji bývalý zkušený policista Miroslav Vávra.

Ten si chtěl ověřit, jak na celý případ budou reagovat Jaroslav Starka a jeho blízký přítel a parťák Vlastimil Spěvák. Proto se s nimi sešel. Na schůzce s ním byl ještě jeden z advokátů Krejčíře, František Gebauer. Před pražskou restaurací, kde se tehdy sešli, postávali „příbramští“ bodyguardi – tři narostlí Albánci.

Byla to sice drobnost, ale zkušenému Vávrovi hodně napověděla. Byla to od Spěváka demonstrace síly. Jako by tím naznačoval, že nejenom Krejčíř, ale i on má kontakty mezi albánskou mafií.

O Krejčířovi se vědělo, že na špinavou práci používá albánské podsvětí. A Spěvák už na podzim 2002 velmi dobře zaznamenal, že se v Praze pohybuje jako neřízená střela nějaká eskadra smrti z Albánie. Spěvák si myslel, že si Albánce najal Krejčíř ještě z vězení, aby pomstil svého otce.

20

Oldřich Kopp se později s Vávrou sešel. Chtěl vědět, co se na schůzce se Starkou a Spěvákem řešilo. Vávra vysvětlil, že on žádnou odvetu nezamýšlí a že o ničem podobném ani neslyšel. „Ví se o tom, že po únosu Lamberta tu operovali nějací Albánci, ale nyní dali všichni od všeho ruce pryč. Protože vědí, že do toho jde vejška,“ řekl Vávra.

Oldřich Kopp nemusel mít slovníček pro překlad téhle hantýrky. Věděl, že vejška je letitá přezdívka pro policii.

Pak se Kopp zeptal: „Říká se, že důvodem únosu Lamberta může být i to, aby nemluvil. Aby neřekl něco o začátku privatizace, o tom, jak prý dělal něco tajného s bývalým ministrem financí Kočárníkem?“

Vávra, který znal rodinu Krejčířů už delší dobu, v tu chvíli zakýval hlavou – ovšem ze strany na stranu, nikoli dolů a nahoru.

Kopp nebyl Bulhar a pochopil.

„Jo, taky jsem slyšel ty zkazky, že Lambert a Kočárník spolu chodili do školy. Ale to je jen fáma. Mohli se znát, ale do školy spolu určitě nechodili. Co spolu dělali nebo nedělali, to nevím. Ale věřte mi, že to bych za jeho zmizením nehledal,“ řekl Vávra.

„A co problém Čepra?“ zeptal se Kopp.

„Nikdo nevylučuje, že Krejčíř měl o tenhle podnik zájem. O Čepru se začalo mluvit už na přelomu ledna a února, nejpozději v dubnu 2002. Krejčíř měl v Čepru dobré kontakty,“ řekl Vávra.

„Martina Pechana?“ zeptal se Kopp.

Vávra souhlasně pokýval hlavou a dodal: „Já jen vím, že z Čepra mají všichni strach.“

Kopp netlačil na pilu. Vávru znal, považoval ho za férového chlapa. Věděl, že je loajální k tomu, kdo ho zaměstnává. Takže se to z něj nesnažil mačkat jako citron do čaje.

„Víme, že jste se sešli vy a Gebauer se Starkou a Spěvákem. Bylo tam řečeno něco zásadního, co bychom měli vědět?“

Vávra se zamyslel a chvíli mu trvalo, než odpověděl. Nakonec ale řekl: „Snad jen to, že Starka na schůzce asi třikrát zopakoval, že se chce sejít a vyřešit vše s Radovanem. Nic víc, nic míň.“

Kopp nebyl Bulhar. Pochopil, že Starka nemá čisté svědomí.

21

František Mrázek byl chodící kronika podsvětí. Stýkal se s kdekým. Sbíral informace. Potřeboval vědět a znát, aby mohl obchodovat a – jak se říká – občas i s deštěm. A taky aby si hlídal záda.

Pro policii byl dobrým indikátorem dění. Tušil, co se děje. Předvídal, co se může stát.

V listopadu 2002 řekl Koppovi, že je velká sháňka po Becharovi. „Od Krejčíře to dostal na starost Jarda Běla. Ten si najal skupinu lidí, kteří pročesávají okolí. Všichni hledají Becharu,“ řekl Mrázek.

Běla byl v podsvětí „čaroděj třetí kategorie“. Kvůli drogovým kšeftům a různým podvodům byl už několikrát ve vězení. Ale byl nebezpečný a za peníze by šel do všeho.

Kopp se zatvářil, že o Becharovi nic neví, a řekl: „A proč by ho naháněli?“

„Ále, pane Kopp. Nebudeme se tahat za fusekle. Víte moc dobře, stejně jako to vím já, že ta libanonská bestie Krejčíře pěkně podojila,“ řekl Mrázek.

„A to je všechno?“ zkoušel Kopp, co všechno Mrázek ještě ví.

„Není. Ale nechme toho. Nebudeme se vzájemně zkoušet. Bechara je teď chodící terč. Kdekdo po něm půjde. Kromě odměny čeká toho, kdo ho sejme, ještě bonus. Prej jsou teď na něj napsaný akcie nějaký pražský pekárny. Asi 51 procent. A taky má u sebe akcie Středočeských sběrných surovin. Krejčíř to z něj chce dostat jako pokutu za to, co mu provedl. Každá firma má prý hodnotu 100 milionů,“ vysvětlil Mrázek.

„A vy se po Becharovi honit nebudete?“ zeptal se Kopp.

Mrázek se zasmál. „To nemám zapotřebí. Mně se líbí, jak ten zmrd z Českého Těšína trpí,“ reagoval Mrázek. A vypadal spokojeně.

Pak udělal svůj obvyklý rituál.

Naklonil se blíž ke Koppovi a řekl mu tichým hlasem: „On si pořád myslí, že ho likviduju já. Takže po mně určitě půjde. I Gotyš mě varoval, abych si dával pozor na Krejčíře. Prej měl Káčko někde prohlásit: ,Ať mě ten Mrázek nesere. Já mám taky svoje lidi.‘ Jenže to se milej zlatej Káčko přepočítal.“

„Že by to Krejčíř takhle hlásil dopředu? To se mi nezdá,“ řekl Kopp.

„Káčko je magor. Prý už asi před rokem na Orlíku v přítomnosti Gotyše a Šebesty říkal: ,Mrázek? Toho stejně jednou zabijou,‘“ řekl Mrázek.

Gotyš byl podnikatel, který Mrázka s Krejčířem seznámil. Gotyš byla jen přezdívka. Všichni, i lidi od policie, věděli, že takhle říkají podnikateli Janu Gottvaldovi. Mrázek ho znal ještě z dob socialismu, kdy spolu kšeftovali s auty. Krejčíř se s ním seznámil o hodně později, když byl Gottvald ve finančních nesnázích. Krejčíř mu půjčil peníze, ale nakonec si místo nich vybral od Gottvalda tučnější splátku: majetkový podíl v prvoligovém fotbalovém klubu Drnovice. Jakmile ale tenhle klub Krejčíř převzal, hned ho vytuneloval. Prodal celou hrající jedenáctku špičkových hráčů do příbramské Marily, kterou ovládal Jaroslav Starka.

„Někdy kolem 3. listopadu byla schůzka v Průhonicích. Byla tam manželka Kateřina Krejčířová se svým bodyguardem Alešem Zagorou. A jednali s Gotyšem. Měli dopis na čtyři strany. Asi od Radovana z vězení. Řešil se v něm konkurz Drnovic, prodej hráčů do Příbrami. Prej Gotyšovi říkali, že ,Mrázek unesl tátu Lamberta a že to celý vzniklo díky němu, tak ať se teď snaží, aby pustili Radka z vězení‘. Chápete to, pane Kopp? Oni si myslí, že tady bude někdo zařizovat propuštění toho jejich kreténa,“ smál se Mrázek.

Kopp nic neříkal. Sejfoval si do paměti Mrázkova slova, aby je pak mohl zaznamenat do spisu Kmotr.

Mrázek se napil čaje a řekl: „V Hostivaři ve vile Franty Třísky se slavily narozeniny. Byl tam Vlasta Spěvák, jeho boxer Petr Řezníček i Jarda Běla. A neřešili nic jinýho než nějakej Libanon. Pokud bych si měl tipnout, tak hitem letošního podzimu bude Bechara.“

Kopp zpracoval úřední zápis ze schůzky a zdůraznil v něm, že Becharovi hrozí nebezpečí.

Policie vedla Becharu jako svědka. Byl to jejich klíčový svědek proti Krejčířovi, o něhož nechtěla přijít.

Becharovi dali krycí jméno. V mnoha spisech o Krejčířovi pak Bechara vystupoval pod smyšleným jménem „Jana Blažková“.

22

Bechara byl na podzim 2002 už v cizině. Schovával se u přátel. Chvíli byl na Slovensku, nějaký čas pobýval v Rakousku a občas zaletěl i do své rodné vlasti, do Libanonu, a také do Francie.

Tenhle kočovný život mu začal, když se rozhodl, že si namaže Krejčíře na chleba. A prodá ho policajtům i lidem v podsvětí.

Bylo to zvláštní, ale Káčko v těch nejtěžších chvílích, které prožíval ve vazbě, věřil právě tomuhle libanonskému šíbrovi.

Krejčíř mu tajně prostřednictvím advokátů posílal z vězení dopisy, v nichž ho instruoval, co všechno má dělat, aby ukryl majetek. Krejčíř měl obavu, že mu ho policie zabere. Tak dal Becharovi plnou moc na převedení jedné ze dvou vil, které měl v Černošicích u Prahy. (Druhá vila, v níž s rodinou žil, byla psaná na jeho ženu Kateřinu, takže tu schovávat nemusel.)

Pak požádal Becharu o převod sportovních aut a limuzín na jiné firmy a osoby. A chystal se dokonce k dost zásadnímu kroku: že by Becharovi nechal převést na jeho účty v cizině i část jmění, které měl Krejčíř uložené na účtech ve Švýcarsku.

Bechara slíbil Káčkovi loajalitu a pomoc. Krejčíř mu v motácích psal, že je jediný, na koho se může spolehnout. Oslovoval ho „ty můj arabský bratře“.

Jenže Bechara mu nemohl zapomenout, jak ho kdysi Krejčíř ponížil. A dopisy a všechno ostatní, co od Krejčíře věděl, pak Bechara předal policii.

Krejčíř totiž nechal Becharu v roce 1998 unést, protože zjistil, že ho Bechara podvedl. Půjčil si tehdy od Krejčíře sedm milionů korun a za to mu dal do zástavy dům. Jenže Bechara mu „zapomněl“ říct, že dům už má v zástavě banka za 200milionové úvěry. Když to Krejčíř zjistil, nechal si Becharu přivézt v kufru auta.

Bechara měl na vrácení jen dvě třetiny sumy, tak si Krejčíř na zbytek částky vymínil vystavit směnku. Ale chtěl, aby ji podepsala Becharova manželka.

Bechara ho tehdy varoval, aby do toho nezatahoval rodinu. Jenže Káčko byl nesmlouvavý. Nesnesl, když ho někdo podvedl.

Becharovi se pak rozpadla rodina a měl celou řadu jiných problémů. Krejčířovi to nikdy nezapomněl.

Tu samou nenávist začal pociťovat Krejčíř, když zjistil, že Bechara předal motáky policii a začal proti němu vypovídat. Ve skrytu duše doufal, že se Bechara bude jednou smažit v pekle.

23

Detektivové z protikorupční policie viděli Becharu naposledy někdy v říjnu 2002. Slíbil, že jim do protokolu řekne vše, co o Krejčířovi ví.

Bechara přijel tehdy z Vídně do Mikulova. Tam si ho do vozu naložili Karel Tichý a jeho kolegyně Barbora Šádková. Druhé auto řídil Milan Dvořák a Oldřich Kopp. Ti jeli vpředu. Měli je jistit.

Policisté proto s Becharou pádili po dálnici D1. Ale někde u Jihlavy se zčistajasna objevil vrtulník. Nejdřív ho spatřili v horizontu končící dálnice, která přecházela v modré nebe. A mysleli si, že je to záchranná služba a že jen prolétá kolem. Jenže jak se k místu blížili, vrtulník začal dělat zvláštní pohyby, jako by se chystal přistát přímo na dálnici.

Tichý chtěl dupnout na brzdu. V hlavě mu prolétlo, že to je akce od Krejčířových lidí, kteří chtějí Becharu zklikvidovat. Jenže Barbora Šádková, která změřila vrtulník svým okem, řekla: „Klid. To bude jen nehoda.“

Měla pravdu.

Vrtulník se snažil přistát na dálnici, protože měl problém s motorem. Tichý se uklidnil. Bechara vzadu všechno bedlivě sledoval a svou obstojnou češtinou s libanonským přízvukem podívanou zakončil slovy: „Jestli vnímáš, řekni něco.“

Šádková pochopila jeho repliku z filmu Pulp Fiction a řekla: „Něco.“

Libanonec Bechara se v Česku usadil už za socialismu, pak se z něho stal vlivný podnikatel, který sponzoroval soutěž Miss a který měl blízko k politikům. Jenže pak se ukázalo, že nesplatil 180 milionů korun z úvěrů u bank, takže ho začala honit policie. Ocitl se ve vazbě, pak i v podsvětí, kde si našel cestu ke Krejčířovi, s nímž se přátelil a podnikal. S Krejčířovým byznysem pronikl Bechara hluboko do prostředí organizovaného zločinu. Scházel se se všemi, kdo v tomto „polosvětě“ něco znamenají.

Policisté tedy vezli Becharu do jednoho neveřejného objektu ministerstva vnitra na Benešovsku. Tam s ním měl další den sepsat protokol vyšetřovatel Vladimír Machala, jenž vedl tým Mlýn.

Ten vznikl už v květnu 2002 z pokynu ministra vnitra Stanislava Grosse. A ač to nikdy nepřiznal, jeho hlavním smyslem bylo, aby Mlýn dělal na případech, na kterých Grossovi hodně záleželo. Spekulovalo se dokonce o tom, že Mlýn rozpracovával lidi, kteří nějakým způsobem ohrožovali Grosse nebo jeho přátele z byznysu a politiky. Jenže policisté to brali jinak.

Měli za to, že tým Mlýn pomáhá hlavně jim, protože dělá na případech, které ohrožovaly jejich práci. Mlýn třeba vyšetřoval úplatné policajty, kteří vynášeli informace gangsterům. Nebo monitoroval nestandardní aktivity několika právníků, žalobců a soudců, kteří údajně za úplatky „ohýbali“ živé kauzy ve prospěch zločinců.

Jestli tedy Grosse skutečně něčím ohrožoval Krejčíř, a ten přes uplacené policajty a soudce škodil detektivům, kteří na něm pracovali, tak Mlýn splňoval vlastně obojí: pomáhal politiku Grossovi i policejní práci.

24

Bechara byl šikovný obchodník, obratný podvodník a zdatný rétor, ale ve vaření byl jako Jamie Oliver nebo Gordon Ramsey. Miloval hlavně libanonskou a francouzskou kuchyni.

Dal si proto podmínku, že než začne výslech, musí se pořádně najíst. Ale nechtěl – jak říkal – „rychlé hotovky nebo blafy z mekáče“, ale pořádnou arabskou večeři.

Napsal na papírek, co všechno se musí koupit. A rozhodl, že si v konspiračním bytě policie prostě uvaří.

Večer pak začal Becharův tanec v kuchyni, kde poskakoval sem a tam a mluvil u toho, jako když předčítá z kuchařky.

Nakonec rozprostřel na stůl misky. Hodně misek, protože libanonské jídlo je založeno na pestrých luštěninách a zelenině. Cizrna, boby, bulgur, což byla vařená drcená pšenice, fazole, čočka, hrách. Z koření tymián, koriandr, římský kmín, šafrán, sumak a sezam. Ze zeleniny pak lilek, cuketa, rajčata, okurky a samozřejmě maso. Ale ne vepřové maso. To je pro muslimy zapovězené jako nečisté. Protože skopové už bohužel po cestě nesehnali, tak se Bechara spokojil s kuřecím masem.

Na upečení tradiční placky neměl ingredience, tak si v kuchyni „vytancoval“ aspoň kuskus a rýži.

„Jak praví jedno staré arabské přísloví: objevení nového jídla znamená pro lidské štěstí víc než objevení nové hvězdy,“ řekl Bechara už u stolu a nabídl misky i detektivům.

Ti se nejdříve ostýchali, ale když si uvědomili, že s Becharou stráví skoro celou noc, pustili se do jídla i oni.

„Tohle je Alláhovo kuře,“ řekl Bechara a ukázal na největší mísu.

„Hm, maso na kousky, jogurt, protlak, kari, sůl,“ řekla zkušeně Šádková, když ochutnala.

„A tyhle kroužky jsou osmažené cibule. Ty musíte ochutnat,“ nabádal Bechara.

„Jestli se někdo dozví, že jsme tu jedli Alláha, tak skončíme,“ zavtipkoval Dvořák.

„Já mám nejraději ty vaše cukrovinky,“ podotkla Šádková.

„Zákusky? Myslíte baklavu? Tak tu vám udělám jindy. Nemáme tu přísady,“ řekl Bechara.

„A ani čas,“ řekl Kopp, který popíjel jen vodu a čaj.

„Jo jo. A taky mandlovo-banánový koktejl,“ zasnila se Šádková.

„Ale pozor, ty naše sladkosti jsou kalorické bomby. Polévají se růžovým sirupem. Když si toho dáte denně trochu víc, tak kilečka jdou nahoru raz dva,“ upozornil Bechara.

„No, já myslím, že Bára by mohla růžového sirupu vypít litry, a stejně by jí to nic neudělalo,“ poznamenal Tichý v narážce na její štíhlou a vysportovanou postavu.

„Ježíš, ale tohle nemusím,“ ozval se najednou znechuceně Dvořák, když ochutnal misku se žlutohnědou kaší.

„To je hummus,“ řekl Bechara.

„No, humus. Vždyť to říkám. Nedá se to jíst,“ pravil Dvořák.

Tichý se usmál. Pochopil, že si teď Bechara a Dvořák vůbec nerozumějí. „Hummus je název jídla,“ říkal Tichý směrem k Dvořákovi. Pak se otočil k Becharovi a vysvětlil: „Humus tady říkáme hovorově něčemu, co je nechutný.“

„Aha. U nás je to největší pochoutka. Je to kaše z rozmačkané cizrny smíchaná se sezamovou pastou, olivovým olejem, česnekem a solí. Nejlepší je jíst to s plackou nebo s pita chlebem, ale ten tu nemáme. Tak ho zkuste aspoň s bagetou,“ řekl Bechara spokojeně.

„Mám tý arabárny tak akorát. Jdu si uvařit kafe. Dá si někdo turka?“ řekl Dvořák.

25

Bechara pomohl policii rozkrýt velké množství kauz, za kterými stál Krejčíř. Popsal jim stejně jako Petr Šebesta mechanismy podvodu ve firmě M5. Navedl policisty na dobrý zdroj dalších informací, Petra Polanského, a nakonec mluvil o něčem, co v té době on ani detektivové ještě příliš nechápali. Byly to náznaky spojené s Krejčířovými aktivitami kolem podniku Čepro.

„Jde o to, že v letech 1997 až 2000 docházelo k tomu, že byly z Čepra odčerpávány načerno tisíce tun pohonných hmot. Ti, kdo tenhle podvod organizovali, tam pak chtěli ty ropné produkty vrátit. Ale protože v té době došlo k nárůstu cen ropy, tak už neměli peníze, aby pohonné hmoty opět nakoupili a vrátili. Tak to chtěli řešit tak, že by Čepro fiktivně vyčistili, a to tak, že by vykoupili uměle vytvořené pohledávky od společnosti Bena. Ty by se pak vzájemně vyúčtovaly a bylo by to,“ vysvětloval Bechara, co slyšel od Krejčíře a jeho kompliců.

„To jako chtěli z Čepra vyrobit dlužníka?“ zeptal se nevěřícně Tichý.

„Jo. Koncipovali to takhle: my dlužíme Čepru, Čepro dluží Beně. Takže plus a minus. Všechno vyrušený. A na konci bude nula,“ řekl Bechara.

„A tohle dělal Krejčíř?“ ozval se Kopp.

„No minimálně v tom jede. Ještě než jste ho zatkli, tak po mně chtěl kontakt na celní správu, aby nepřišla kontrola na Čepro. Protože po půl roce se skartují všechny podklady ke skladování, tak to pak není možné dohledat,“ řekl Bechara.

„To znamená, že je za tím daleko víc. Daňové podvody Beny jsou jen začátek. Hlavní problém je v Čepru,“ zamyslel se Tichý.

„Nejspíš jo. Já taky nevím všechno. Jen vám tlumočím to, co jsem od nich pochytal. Krejčíř mi říkal, že dosadil svého vlastního člověka jako jednatele do nějaké firmy… Venturon, nebo tak nějak se jmenovala. Ale v červenci jste ho poslali do tepláků, tak to zatím nemohl dokončit,“ dodal Bechara. A po chvilce ještě doplnil: „V těch podvodech musí jet i někdo ze státu. Tajné služby? Nevím… Dejte si bacha. Můžete skončit na dlažbě. Jak znám Krejčíře, tak první, co udělá, je to, že se bude chtít dostat z vazby. Uplatí soudce. Pak pošle právníky na vás a všechno smete ze stolu. A jednou se k tomu projektu s Čeprem zase vrátí.“

„Nojo, právníci,“ povzdychl si Tichý.

26

Dopisy z vězení, které dostával Bechara od Krejčíře, spustily jednu z nejtajnějších policejních akcí té doby. Detektivové chtěli získat důkazy o justiční mafii. Krejčíř totiž v motácích mluvil o tom, že je ochoten uplatit i soudce. Jen aby se dostal z vazby.

Policie tehdy odposlouchávala celou řadu Krejčířových právníků, což měl na starosti jako jednu ze svých „zakázek“ právě tým Mlýn. Akce na odposlouchávání právníků nesla název „Motor“.

Nejblíže k rozuzlení, zda jde o korupci, byla policie v případu, který se týkal soudce Pavla Sedláčka z Obvodního soudu pro Prahu 1. Krejčíř v dopisech uváděl, že je potřeba ovlivnit tohoto soudce, protože rozhodoval o tom, zda přijme kauci, která by otevřela Krejčířovi cestu na svobodu.

Se Sedláčkem se znala advokátka Lenka Vislocká, která pro Krejčíře také pracovala a která za ním docházela do vězení. Tým Mlýn zachytil několik hovorů Vislocké se Sedláčkem, jak se domlouvali na schůzkách.

Vislocká podle policie chtěla kamuflovat návštěvy u Sedláčka jako ryze přátelské. Jednou mu dokonce slíbila, že k němu přijde i se synem. Tuto rozmluvu zachytila policie 24. října 2002 krátce po 19. hodině. „Hovor byl ohledně opravy počítače doma u JUDr. Sedláčka. Vislocká si s ním domlouvala schůzku na večer. Bylo domluveno, že její syn Ondra bude Sedláčkovi opravovat počítač a Vislocká si se Sedláčkem mezitím budou povídat,“ stálo ve vyhodnocení odposlechu.

Vislocká nejdříve popřela, že by Sedláčkovi vůbec volala. „Já jsem se v životě s doktorem Sedláčkem na ničem nedomlouvala. A v životě jsem mu netelefonovala. To tedy fakt ne,“ řekla. Později si však vzpomněla. „Jó, to bylo kvůli počítači. To on chtěl pan doktor. To si pamatuji,“ vyhrkla Vislocká.

„Mého syna v té době bavilo hrabat se v počítačích a pan doktor chtěl přeinstalovat počítač. Ale k té schůzce nikdy nedošlo, protože jsme se už nikdy nedomluvili na čase. Takže jsme u něj doma nebyli,“ dodala.

Policie také zachytila následnou SMS komunikaci Vislocké s jedním prostředníkem Krejčířovy rodiny.

„Komu se musí zaplatit záloha 500 tisíc?“ ptal rodinný zprostředkovatel advokátky Vislocké.

A ta odpověděla: „Mně.“

„To jsme asi mluvili o záloze za právní služby,“ odmítla Vislocká verzi, že šlo o zálohu na úplatek soudci Sedláčkovi.

V jedné zprávě z 29. října 2002 o průběžném vyhodnocení kauzy Krejčíř, kterou tehdy policie adresovala k rukám ministra vnitra Grosse, detektivové napsali: „Získali jsme informace, že JUDr. Sedláček z Obvodního soudu pro Prahu 1 měl dostat větší obnos peněz za to, že rozhodne o přijetí kauce a o propuštění obviněného Krejčíře z vazby.“

Soudce Sedláček tvrdil, že si úplatek nevzal. „Cože? Že jsem si měl vzít peníze za to, abych pomohl panu Krejčířovi? To jste mě rozesmáli. Kdybych měl ten milion, tak už bych byl dávno v důchodě a nechodil bych do práce,“ řekl.

Policisté ale ministru vnitra napsali, že soudce Sedláček jednal nestandardně. „JUDr. Sedláček o propuštění Krejčíře z vazby skutečně rozhodl dne 16. 10. 2002, přičemž vrchní státní zastupitelství o tom bylo informováno až 22. 10. 2002. Obhájci obviněného přitom touto informací disponovali již 17. 10. 2002. Policie proto o celém případu informovala Vrchní státní zastupitelství v Praze. Krátce poté bylo rozhodnutí JUDr. Sedláčka prostřednictvím předsedy Městského soudu v Praze a předsedy Obvodního soudu v Praze 1 zrušeno a vazební důvody Krejčíře byly rozšířeny i o písmeno b), což žádný soudce do té doby neudělal, přestože vrchní státní zastupitelství toto opakovaně navrhovalo,“ uzavřeli svůj raport detektivové.

Policisté měli obavu, že Krejčíř bude na svobodě ovlivňovat svědky. Podle písmena b) příslušného paragrafu by Krejčíř mohl mařit vyšetřování tím, že by působil na spoluobviněné nebo na svědky.

Policie tedy nakonec dokázala udržet Krejčíře ve vazbě. Ale Krejčířovi právníci to napadli a obrátili se na Ústavní soud. A i v tomto případě zaznamenali detektivové díky odposlechům zvláštní debaty právníků. Tentokráte v tom hráli hlavní roli dvorní advokáti Radovana Krejčíře Tomáš Sokol a Jiří Novák.

27

Sokol byl začátkem devadesátých let ministrem vnitra, Novák ministrem spravedlnosti. V advokacii pak patřili k nejvlivnějším a zároveň nejúspěšnějším právníkům. Krejčíř si je najal, aby ho dostali ze všech trestních kauz. V roce 2002 našli policisté ve vile při domovní prohlídce návrh smlouvy, kde byla stanovena cílová odměna ve výši 10 milionů korun.

Sokol potvrdil, že s Krejčířem měl domluveno tzv. success fee, tedy odměnu za úspěch. „Už si to přesně nepamatuji. Ale klidně vám odsouhlasím těch 10 milionů, protože to bych považoval za přiměřené. Jestli to tehdy policii vzrušovalo natolik, že si mysleli, že je to něco nestandardního, tak se nedá nic dělat. Asi záviděli,“ řekl Sokol později.

Policie ale byla přesvědčena, že Sokol dělá za tak velkou odměnu pro Krejčíře víc než jen obvyklé „právo“.

Naznačoval jim to tento odposlech advokáta Nováka, v němž se bavil se svým kolegou Sokolem.

Novák: „Zdar, Tomáši. Napadla mě jedna věc. Nechceme pozvat Cepla?“

(Vojtěch Cepl byl soudcem Ústavního soudu.)

Sokol: „Můžeme ho pozvat. Já proti tomu nic nemám. Já už jsem to s klientem probral. To je ten, co nám zabouchl ty dvě ústavní stížnosti. Já se s ním znám.“

Novák: „Pozval jsem i Petra Coufala. To je státní zástupce. Je to slušnej člověk.“

Sokol: „Ráno jsem byl za klientem (Krejčířem). Je nervózní. Projednal jsem to s ním. Včera jsem mluvil s Františkem. Ten říkal, že to vypadá na akci ,kladivo‘, že se chystá. Ale já říkám, že poté, co rezignoval hlavní hejbatel, že to na žádnou akci nevypadá. Žádnej vůl do toho nevleze. To by musel bejt korunovanej.“

Františkem mínil Sokol nejspíš dalšího Krejčířova právníka, Františka Gebauera. A pokud mluvil o rezignaci „hlavního hejbatele“, měl na mysli náměstka policejního prezidenta Miroslava Antla, jenž v říjnu 2002 opustil svou funkci kvůli dopravní nehodě, kterou způsobil pod vlivem alkoholu.

Antl byl Grossův člověk u policie.

Sokol později řekl, že s Ceplem kauzu Krejčíř určitě neprobíral. „Nejsem intervenující advokát,“ uvedl. Pokud Cepla někam zval, tak to podle něho muselo být jen na večírek jejich advokátní kanceláře, který pořádali vždy začátkem roku. „Ale zcela jistě bych s ním neprobíral případy, na kterých pracuji já nebo on. To je nesmysl,“ řekl Sokol.

Připustil však, že se v justičních kuloárech mluvilo o tom, že policie odposlouchávala kvůli kauze Krejčíř jiného ústavního soudce, Vladimíra Čermáka, který nakonec spor o vazbu Krejčíře skutečně rozhodoval. „Slyšel jsem, že to pana soudce Čermáka šíleně rozčililo, když se to dozvěděl,“ vzpomněl si Sokol.

Měl dobré informace.

28

V listopadu 2002 policie opět zaznamenala, že Krejčířovi lidé shánějí Tareka Becharu.

Vyplynulo to z odposlouchávaného mobilu právničky Lenky Vislocké, která o Becharovi mluvila s Milanem Telvákem, velmi vlivným mužem českého polosvěta.

Vislocká: „Tam v tom našem případu je něco nového? Řekni akorát ano nebo ne.“

Telvák: „V našem případu jsem zjistil, kde náš frajer je.“

(Z dalšího kontextu bylo zřejmé, že frajerem mínil Becharu.)

Vislocká: „No. A kde je?“

Telvák: „Je v Libanonu. Prý v nemocnici.“

Vislocká: „Fakt jo?“

Telvák: „Je tam již dlouho.“

Vislocká: „On ví, proč tam je…“

(Oba se hlasitě zasmáli.)

Telvák: „Jak to vidíš?“

Vislocká: „Já jdu za ním (Krejčířem) zase zítra odpoledne. Tak uvidíme.“

29

18. prosince 2002 založil do spisu skupiny Kruh pozoruhodnou zprávu šéf odboru protikorupční policie Jozef Švec.

„K osobě Radovana Krejčíře byla získána operativní informace o tom, že jmenovaný je napojen na šéfa slovenského podsvětí Mikuláše Černáka z Banské Bystrice,“ napsal Švec a pokračoval: „Černák byl nedávno propuštěn z vazby na základě spolupráce se současným ministrem spravedlnosti SR. Jeho spolupráce se týkala osoby bývalého šéfa slovenské tajné služby SIS Ivana Lexy, který šel čtrnáct dní po propuštění Černáka do vazby. Kontakt Radovana Krejčíře na Mikuláše Černáka byl a je uskutečňován prostřednictvím významných politiků slovenského i českého ministerstva spravedlnosti. Skrz toto propojení pracuje Černák na osvobození Radovana Krejčíře údajně za odměnu 100 milionů Kč.“

30

Karel Tichý se koncem roku 2002 vrátil ze školení, kde se zrovna probíraly nové metody boje proti mafiánským strukturám. Vedení policie už dávno vědělo, že proti nim nestojí nějaký druhořadý podvodník z Českého Těšína, ale významná a poměrně vlivná a nebezpečná postava organizovaného zločinu. Proto bylo nutné detektivy školit na zahraničních stážích a mezinárodních seminářích.

„Moderní společnost je náchylná k anomii,“ řekl Tichý na neformální poradě svého týmu v jedné policejní kanceláři, která se nacházela nedaleko Prašné brány.

Dvořák, Kopp i Šádková se usmáli a téměř jednohlasně řekli: „Co to je?“

Tichý si otevřel skripta, která si přinesl ze semináře, a četl: „To je stav společnosti, kdy přestávají platit pravidla a normy. V lidech se pak vytváří zmatek a to vede k tomu, že jsou bez jasných morálních vodítek.“

Kopp to odkýval a dodal: „Takoví lidé jako Krejčíř postrádají pravidla chování celý život. Podle mě musí prožívat citové zmatky, navíc mu schází jakákoli společenská kázeň. Většina lidí je pod neustálým tlakem morálky, sociálních norem a zákonů a snaží se podle nich řídit. Ale on? On se neřídí ničím.“

„Jo, to je pravda. Pamatujete, co nám řekl Bechara? Že je Krejčíř bezbrzďák,“ připomněla Šádková.

„To přesně sedí. Krejčíř je chlap bez pravidel a bez brzd,“ dodal Dvořák.

Tichý se na moment zamyslel a pak přečetl poznámku, kterou si během semináře napsal do notýsku.

„Zajímavé bylo, že kolegové z ciziny mají za to, že ,současný organizovaný zločin opustil rovinu trestního práva a stal se druhem politiky, jejímž cílem je ovládnutí zájmového teritoria skupinou organizovaného zločinu, která tak získává možnost k prosazení svých partikulárních obchodních zájmů‘. Mám pocit, že něčeho takového jsme tu právě teď svědky,“ řekl Tichý.

Dvořák se jako obvykle napil kávy, kterou si dovezl z Borohrádku, z malé obce za Hradcem Králové.

Tady má pražírnu kávy pan Frolík. Frolíkova káva je malá firmička, která si dováží zrnka kávy z plantáží Střední a Jižní Ameriky. V Borohrádku si kávu Frolíkova rodina sama praží. Káva je to čerstvá a občas má jejich směs zvláštní aroma a chuť.

Šádková milovala, když si Dvořák přivezl mexickou Frolíkovu kávu s názvem Esmeralda, která měla nádech oříšků a čokolády.

Jakmile káva zavoněla v místnosti, zvedli ruce všichni ostatní a řekli: „Já bych prosil taky jednu.“

Až pak mohl Tichý pokračovat.

„Trestná činnost jako taková je definována zákony. A jedinci nebo společenské vrstvy, které mají přístup ke státní moci, mohou prosazovat jejím prostřednictvím své vlastní ekonomické a politické zájmy. Je tedy dobře možné a v podmínkách některých transformujících se zemí včetně České republiky dokonce velmi pravděpodobné, že mocné zločinecké skupiny ovlivňují legislativu tak, že svoji původně nelegální činnost legalizují natolik, že z právního hlediska se nedopouštějí žádné nelegální činnosti. Zločiny jimi páchané se tak stanou běžnou legální praxí,“ citoval Tichý, co se dočetl ve skriptech.

„Tak tohle bych asi nejlépe přirovnal k olejové mafii. Gangsteři využili vlivu a prosadili schválení normy, která jim umožnila zaměňovat naftu za LTO. A dělali, že daňový podvod je vlastně legální,“ řekl Kopp.

„To samé dělal Krejčíř ve firmě M5,“ dodal Dvořák.

„Čili i v jeho případě platí, že organizovaný zločin je druhem podnikání, jehož cílem je dosažení maximálních zisků bez ohledu na zákonné normy,“ vysvětlil Tichý.

A přečetl ještě pár důležitých tezí: „Organizovaný zločin vytváří klientelistické sítě a složitá korupční schémata, která se často prolínají. Bossové pak vydírají ty, kteří nejsou jejich součástí dobrovolně. Nejmocnějším skupinám organizovaného zločinu se kromě toho daří prosazovat své obchodní zájmy právě i prostřednictvím politiky. Velkou část svých aktivit mohou různými cestami legalizovat. Zasahují do činnosti bezpečnostních složek státu, blokují vyšetřování, ovlivňují soudy.“

„To je všechno pěkně řečený a je to samozřejmě platný i u nás. Ale co to pro nás konkrétně znamená, Kájo,“ řekl po chvilce Dvořák.

„To znamená, že na to budeme muset trochu jinak, Milane,“ řekl Tichý. A pak dodal: „Krejčíř je organizovaný zločin se spoustou peněz a vlivných známých. Nemůžeme objasnit úplně všechno, co dělá. To v pár lidech nezvládneme. Kolegové z ciziny, kteří mají s podobnými kauzami zkušenosti, doporučují, abychom se nezahltili a abychom se vždy v takhle rozsáhlém případu zaměřili jen na pár jednotlivých, ale důležitých a jasných detailů, které budeme schopni dokázat.“

„To jako že máme najít u Krejčíře stotisícovej daňovej únik a udělat ho na tom jako Al Capona v Americe?“ zeptal se Dvořák.

„Řekl bych, že Krejčíř statisícový úniky nedělá. To jsou pro něj drobný. Já to myslel jinak,“ řekl Tichý.

„Tak co máš konkrétně na mysli?“ zeptala se nedočkavě Šádková.

„Zatím jsme Krejčířovi dokázali daňové úniky ve firmě M5. Myslím, že dalším adeptem na prokázání podvodu je firma Technology leasing. Tam máme ještě mezery. Bude to mravenčí práce, ale určitě se vyplatí. Věřte mi,“ řekl Tichý.

31

První signály o vyvádění peněz z firmy Technology leasing objevili kriminalisté v dopisech, které Krejčíř posílal tajně z vazby.

Barbora Šádková udělala analýzu těchto motáků a sepsala pěkně za sebou pasáže, kde v nich Krejčíř byť jen náznakem mluvil o Technology leasing.

Jeden z prvních dopisů poslal Káčko z vězení zlínskému podnikateli Michalu Redlovi, s nímž na této kauze od samého začátku spolupracoval. Krejčíř zcela zjevně potřeboval udržet tuhle firmu „při životě“, i když seděl ve vazbě. Potřeboval dokončit svůj plán, který byl docela jednoduchý. Chtěl z firmy „tahat“ peníze pocházející z úvěrů u České spořitelny.

„Čau Míšo! I když se spolu moc dlouho neznáme, musím objektivně říct, že jsem velmi pozitivně překvapen za loajalitu a přístup tvojí osoby ke mně!!“ napsal Krejčíř 10. srpna 2002 Michalu Redlovi. A dále pokračoval: „Chci ti poděkovat, a kromě toho, že se můžeš spolehnout i ty na mne, neopomenu to samozřejmě ocenit. Jsem rád, že funguje vše, na čem jsme se dohodli, a že se na tebe můžu spolehnout… Prosím tě, snaž se vytahovat ,v klidu‘ peníze z TL a dávej je cash otci!... Měj se fajn a pozdravuj Staníka. Brzy na shledanou.

Raďulka.“

13. srpna 2002 psal Krejčíř Becharovi. V té době si ještě naivně myslel, že mu Bechara pomůže. „Čau Tarku, potřebuji, aby se mnou začal komunikovat Redl ve věci Technology leasing, ať mi odepíše na dopis, co jsem mu poslal!“

Redl mu odpovědět nemohl, protože Bechara mu dopisy od Krejčíře nepředával. A tak Krejčíř v dalším dopise Redla urgoval.

„Čau Míšo. Zatím jsem od tebe nedostal žádný vzkaz nebo informaci. Co se děje? Potřebuji nutně, abychom spolu začali aktivně komunikovat zejména ve věcech týkajících se Technology leasing! Potřebuji vědět přesně, jak probíhá výlev peněz a komunikace s mým otcem? Nezapomeň, že máme termín od spořky (České spořitelny) do 31. 10. 2002, a pokud nezařídíš prodloužení úvěru, tak po tomto termínu už nevytáhneme ani korunu! Co teď dělá spořka? Jak se chová? Zatím díky moc. Čau Radek.“

Krejčíř pak opět 5. září 2002 psal Becharovi.

„Hlavně ať Redl vytahuje peníze z Technology leasing! Je tam čas pouze do 31. 10. 2002!!! Pak bude problém se spořitelnou, ledaže by někdo uměl zařídit prodloužení úvěru o dalších šest měsíců! A to je možné, buď že se spořitelně deklaruje nový vlastník, např. Invesmart, nebo to domluvíte se Šurýnem – to je rozhodující člověk ze spořitelny! Hlavně Redla kontrolujte a tlač na něho, ať platí! Dluží mi 150 mio!!!“ zdůrazňoval Krejčíř.

A v dalším dopise to Becharovi zase připomněl: „Technology leasing a Redl. Brácho, nepodceň to. Ať Redl nic nevymýšlí. Dohoda byla jasná. Každý týden 10−15 mio cash. Ať si to dělá, jak chce, jemu patří 15 procent z toho, co vytáhne, a v tom má pokryté veškeré náklady.“

32

Michal Redl byl bílý kůň ze Zlína. Krejčíř si ho ve svém černém účetnictví vedl jako „důležitého obchodního partnera“. V květnu 2002 se Redl objevil jako manažer v dozorčí radě fotbalového klubu FK Drnovice, který pak Krejčíř vytuneloval, když rozprodal skoro celý kádr hráčů do příbramské Marily.

S Redlem domlouval Krejčíř citlivé obchodní informace. Proto s ním často mluvil prostřednictvím šifrovacího mobilu. Redl jezdil na schůzky s Krejčířovými lidmi bavorákem X5. Redlův otec vlastnil ve Zlíně dva luxusní hotely a patřil k místní smetánce.

Přátelství zařídili otcové obou rodin, tedy Lambert Krejčíř a Petr Redl. Znali se ještě z dob hluboké totality.

Michal Redl měl ještě jednu devízu. Udržoval dobré vztahy s detektivem policejního prezidia Petrem Bernátkem. Ten už léta pracoval u speciálních jednotek a podílel se na rozkrývání těch nejzávažnějších ekonomických kauz ve státě. „Bernátek udržuje nadstandardní kontakty s osobami, které jsou nyní rozpracovávány policií,“ napsali pak policisté a celou řadu dalších poznatků k Bernátkovi ukládali postupně do kriminálních spisů Kmotr a Krakatice.

33

Na další informace k Technology leasing přivedl detektivy nejdříve Jakub Konečný, dlouholetý policejní informátor Karla Tichého, a také Petr Polanský, bývalý obchodní partner Krejčíře.

Jak už to u Krejčíře bývalo zvykem, nejdřív Polanského využil, pak ho „zneužil“, vymačkal jak citron a zahodil. Polanský proto na něj byl naštvaný. A choval se stejně jako Bechara a Šebesta. Scházel se s policisty a „nosil“ jim informace.

Oldřich Kopp se hned po poradě se svým vedoucím Tichým podíval do svých poznámek. A zjistil, že pod datem 12. listopadu 2002 měl informaci, kterou mu řekl právě Polanský. „Krejčíř měl zájem o firmu Agrotrade, protože tam byl otevřený úvěrový limit od České spořitelny na leasing stavebních strojů. Krejčíř chtěl získat cash peníze. Udělat rychle hotové peníze.“

Agrotrade byla firma Technology leasing. Jako Agrotrade se jmenovala do listopadu 2001. Teprve pak se přejmenovala.

Byla to klasická firma na všechno možné. V předmětu podnikání měla reklamu, marketing, stavební činnost, služby, poradenství, prodej pozemků či zemědělských komodit. To hlavní se ale skrývalo pod činností s nenápadným názvem: „finanční a operativní leasing“ a „zajišťování zemědělských a potravinářských strojů a technologie“.

To znamenalo, že společnost zajišťovala nejen pro sebe, ale hlavně jiným firmám koupi velkých a nákladných strojů a linek pro vlastní výrobu. Protože to byla drahá záležitost, pořizovalo se to na leasing. Na to měla Technology leasing (Agrotrade) celá léta otevřený úvěrový limit v České spořitelně.

Všechno fungovalo skvěle až do chvíle, než se tenhle systém začal tehdejším majitelům firmy hroutit.

34

Celá devadesátá léta stála za firmou Agrotrade vlivná rodina Tomanů.

Miroslav Toman byl starý komunistický kádr. Ve druhé polovině osmdesátých let to dotáhl až na federálního ministra zemědělství a výživy a později na místopředsedu české vlády. Po revoluci vybudoval zemědělsko-potravinářský holding Agrotrade. Tomanovi sekundovali dva synové. Mladší Zdeněk se proslavil sňatkem a skandály s herečkou Kateřinou Brožovou. Starší Miroslav kráčel v otcových stopách. Byl podnikatelem, diplomatem a politikem.

Během privatizace se Tomanova rodina dostala k majetku mnoha známých firem. Například k dominantnímu dovozci a baliči čaje Jemča Jemnice, výrobci majonéz a ochucovadel Boneco a k firmě Nanuk Zdounky se známými značkami Míša a Eskymo. Tomanové ovládli také velkovýrobnu drůbežího masa v Xaverově.

Později se ale jejich impérium s více než pětimiliardovými tržbami začalo tenčit a objevily se finanční problémy. První na řadu přišel zadlužený Agrotrade čili Technology leasing.

V časopise Týden to později shrnuli přesně.

„Agrotrade získal stamilionové bankovní úvěry. Nakoupil za ně podíly v různých potravinářských podnicích. Ale háček byl v tom, že Tomanové a jejich partner Ivan Kozel na jedné straně Agrotrade zadlužovali, ale na straně druhé z něj většinu majetku převáděli jinam. Původní a těžce zadluženou společnost pak v roce 2001 přejmenovali na Technology leasing a prodali ji, či spíše převedli na neznámou kyperskou firmu Finch Enterprises. O ní je známo pouze to, že byla zaregistrována v Nikósii a jejími řediteli byli Andis Scordis a Michalis Papapetrou,“ napsal časopis Týden.

35

Další náznaky o podvodech v Technology leasing získali policisté na schůzkách s Františkem Mrázkem. Kopp přepsal do spisu Kmotr pár vět, které mu řekl Mrázek už 27. července 2002. „Zaměřte se na leasingovou společnost Technology, kterou Krejčíř koupil od Miroslava Tomana, syna bývalého ministra zemědělství. Krejčíř tuhle společnost vytuneloval. Tratila na tom Česká spořitelna. S Krejčířem v tom jel nějakým způsobem i Petr Šebesta. Stálo by za to ho nějak dostat ke stolu. Mohl by vám vyklopit víc.“

Petr Šebesta byl skvělý tip. A vlastně i nejcennější informátor o kauze TL. Touhle zkratkou si policisté označovali celý případ. Bylo to jednodušší a rychlejší a taky jednoznačné. TL se rovnalo Technology leasing.

Šebesta byl původně jen číšník. Ale byl hodně šikovný na všechny možné lumpárny. S Mrázkem se znal už z dob socialismu, ale ty pravé hody jim oběma začaly až po revoluci. Mrázek přišel s nápadem, jak dostat z bank peníze. Nechal si založit pár firem, dosadil do nich bílé koně a pak… Pak už nic. Pak po nich zůstala jen potopa. Ze šesti bank takhle vytahali Mrázek a spol. téměř půl miliardy korun na úvěrech, které nikdy nesplatili.

Šebesta se detektivům svěřil, že s Mrázkem byli nejdřív kámoši, ale pak se to mezi nimi nějak pokazilo. „Obchody, peníze, dluhy, policejní vyšetřování. Znáte to. Problémy. Mně se pak stalo, že mě někdo unesl, nasadili mi na hlavu pytel a postavili mě na nějakým odstavným nádraží na slepou kolej. Vedle mne pak jezdily vlaky. Asi mě to mělo zastrašit, abych nemluvil o minulých kšeftech s Mrázkem,“ řekl Šebesta.

V roce 2003 dělal Šebesta správce Vystrkova. To byl pověstný rekreační areál jen dvacet minut od Příbrami.

Vystrkov se nachází v romantické lesnaté krajině při levém břehu Orlické přehrady. V šedesátých letech tu vyrostl pětisethektarový komplex s hotelem pro 110 lidí, kolibou, bazénem, tenisovými kurty a třinácti vilami. Rekreační středisko sloužilo pro oddech politického byra a dalších funkcionářů ústředního výboru KSČ.

Po revoluci 1989 dostal areál do správy Okresní úřad v Příbrami a ten jej pronajal na sto let firmě podnikatele Miroslava Provoda, bývalého veksláka, který pak obchodoval právě s Františkem Mrázkem a jeho parťákem Tomášem Pitrem. Provod si později na provoz areálu najal Šebestu. A uzavřel s ním nájemní smlouvu.

Byla to stále jedna a tatáž parta. Bývalí veksláci, kteří po revoluci budovali v Česku kapitalismus. A Vystrkov si brali jako oddechové zázemí. Stejně jako to dělali před nimi komunističtí pohlaváři.

Na Vystrkov jezdil samozřejmě i Krejčíř. Měl tam pronajatý hotelový apartmán a vilu číslo 11. A na Orlíku mu kotvil velký člun Bavaria 380 za sedm milionů korun.

Vystrkov byl křižovatkou různých vztahů. Krejčíř se tam seznámil třeba s příbramským bossem Jaroslavem Starkou, který tam měl také pronajatou chatu. A samozřejmě i s Petrem Šebestou, který tam pracoval a bydlel.

Stejně tak se tam poznal i s Milanem Jungrem, což byl bývalý vysoce postavený důstojník ministerstva vnitra, který pak dělal pro partu bývalých veksláků.

Šebesta začal „přátelství“ s Krejčířem ve svém stylu. Půjčil si od něj 3,5 milionu korun. Jenže neměl na vrácení. Tak se s Krejčířem dohodl na tom, že si na Vystrkově větší část své pohledávky odbydlí.

Šebesta zařídil Krejčířovi na začátku jeho kariéry v pražském podsvětí ochranu. Měl s tím zkušenosti. Sám takovou ochranu kvůli různým problémům a podvodům potřeboval. Krejčířovi proto doporučil bývalého boxera Petra Řezníčka, který pracoval pro obávaného šéfa podsvětí Vlastimila Spěváka. Což byl parťák příbramského bosse Starky.

Tím se kruh uzavřel.

Šebesta, Mrázek, Pitr, Krejčíř, Starka, Spěvák. Všechny a všechno spojoval Vystrkov.

36

Petr Šebesta pomohl detektivům už s kauzou M5. V roce 2002 jim řekl, že hlavou novodobé olejové mafie v Česku je právě Krejčíř. „Říká se, že ve Švýcarsku má mít ulito něco mezi 2 až 2,5 miliardy korun. A to nejen z podvodů firmy M5,“ řekl.

Správce vystrkovského areálu byl v případu M5 poměrně důležitým svědkem. Byl jednou z mála osob, které mohly jednoznačně potvrdit přímé spojení Krejčíře na Martina Haimanna, což byl Krejčířův kůň ve firmě M5. Krejčíř nebyl ve firmě M5 oficiálně vidět, takže pro policisty bylo důležité, aby jim svědci Krejčíře s touto firmou propojili.

Krejčíř a Haimann se podle Šebesty scházeli právě na Orlíku. Šebesta policistům potvrdil, že když v létě 2002 policie spustila zatýkání v případu M5, schovával se Haimann chvíli i na Vystrkově.

Detektiv Milan Dvořák, který se se Šebestou scházel, založil do spisu Kmotr 6. ledna 2003 zprávu o Haimannovi.

„V rámci operativního rozpracování Radovana Krejčíře se potvrdilo, že jeho spolupracovník Martin Haimann skutečně jezdil na Orlík do areálu Vystrkov, kde občas přespával v hotelu. Při svých pobytech se stýkal s osobami, které měly dlouhodobě pronajaté apartmány a mají zde zakotveny lodě. Dále bylo zjištěno, že Haimann byl nějakou dobu ubytován v hotelu Elizza v Praze 10. A později si v blízkosti tohoto hotelu pronajal byt či rodinný domek. V hotelu Elizza se scházel s dalšími komplici Krejčíře z případu M5 Jaroslavem Kovářem a Jaroslavem Pilcem. Při těchto schůzkách docházelo údajně k předávání velkých finančních částek od Pilce Kovářovi. Pilc pak vozil peníze buď v příručním kufříku, nebo ve sportovní tašce,“ napsal Dvořák.

37

Po mnoha dalších schůzkách a analýzách policejních databází mohli detektivové sepsat první ucelenější zprávu o celé kauze TL.

3. ledna 2003 založili do spisu první střípky celé mozaiky Technology leasing, které souvisely i s Krejčířem. Ten nebyl ve firmě zapsaný jako majitel či statutární zástupce. Stál v zákulisí a jako obvykle hýbal s nastrčenými figurkami. Stejně, jako tomu bylo ve firmě M5.

„S podvody Technology leasing je zcela jednoznačně spojen Radovan Krejčíř. O aktivní účasti jmenovaného hovoří jeho vlastní dopisy zasílané cestou advokátů z vazební věznice různým osobám,“ napsali detektivové do zprávy. A upozornili, že historie firmy je spojená s rodinou Tomanů.

„Byly zjištěny poznatky objasňující začátky existence a fungování firmy TL. Rodina Tomanových měla podle našich zdrojů dojít počátkem roku 2000 k rozhodnutí, že firmu prodají. Jedním ze zájemců o její zakoupení se stal okamžitě Krejčíř. Ale vzhledem k minulosti Krejčíře, kterou si nechal jeden z Tomanů prověřit, došel tento k závěru, že mu firmu neprodají,“ vysvětlili policisté.

„Důvodem rozhodnutí měla být skutečnost, že za působení Tomanů mělo ve firmě docházet k páchání trestné činnosti a k jejímu následnému zakrývání. Toman měl údajně obavu, že Krejčíř firmu vytuneluje a o celou záležitost se začne zajímat policie, která by se v průběhu vyšetřování mohla zpětně dostat až k nim. Z tohoto důvodu pověřil Krejčíř jednáním k zakoupení firmy jiné osoby. Podle našich informací měl být v této souvislosti osloven také Svatopluk Potáč. Ten se měl podílet na jednání s Tomanem a měl být garantem řádného obchodu,“ stálo v další části policejní zprávy.

Byly to neověřené operativní informace z prostředí byznysu a organizovaného zločinu. Policie tehdy ani nikdy později nikoho z rodiny Tomanů neobvinila z trestné činnosti. Ovšem model, jak Krejčíř k firmě přišel a koho za majiteli skrytě posílal, se zdál reálný. A následně detektivům tyto informace potvrzovaly další zdroje.

Krejčířova rodina měla skutečně vlivné přátele. Potáč byl v době komunismu velmi důležitý muž. Působil jako předseda Státní banky československé, byl také místopředsedou vlády a šéfem Státní plánovací komise. A samozřejmě byl členem ústředního výboru KSČ.

Jestli si někdo od Krejčíře opravdu „najal“ na lobbování Potáče, nebylo divu, že mu nakonec byznys s TL vyšel. Potáč byl vyšší šajba než Toman.

Zatímco Potáč byl v roce 1988 ve vládě Lubomíra Štrougala místopředsedou vlády, Miroslav Toman byl „jen“ ministrem zemědělství.

38

Krejčíř na to šel chytře. Nejdřív se chtěl s Tomanovými domluvit, a když to nešlo, poslal na ně Potáče. Pak dělal, jako by o firmu už neměl zájem. Jenže to byl jen fígl. Na další jednání s Tomanovými nakonec za sebe poslal nastrčené koně.

„Krejčíř vymyslel jako kupce nějakou blíže nespecifikovanou švýcarskou firmu, která reálně existovala. Pracoval však pouze s vizitkou této firmy, ale bez vědomí jejích vlastníků. Toman si měl nechat tuto firmu prověřit a měl k ní dostat převážně kladné informace. Na jejich podkladě se začal připravovat prodej firmy TL,“ vysvětloval pak Karel Tichý svým nadřízeným, k čemu dospěli.

„Postupně byly vypracovány náležité smlouvy a vše bylo připraveno k podpisu. Ale těsně před datem, kdy mělo dojít k prodeji, měl Toman zjistit, že některé náležitosti obchodu jsou falešné. Na jednání o prodeji se pak za firmu TL dostavil pan Kozel, který celý obchod zrušil. V této fázi se Krejčíř opět stáhl do pozadí a připravil druhou fázi etapy vedoucí k získání TL, a to již s jinými lidmi a firmu následně získal,“ sdělil Tichý.

39

Po rodině Tomanů se stala v listopadu 2001 majitelem firmy kyperská schránka Finch Enteprises. Ale bylo to jen na chvíli.

17. července 2002 byl už v obchodním rejstříku zapsán jako jediný akcionář jakýsi Jiří Freund z pražských Střešovic.

A právě Freunda a pak ještě dalšího podnikatele, Přemysla Synka, získal Krejčíř podle policistů jako své „manažery“ ke spolupráci. Policie od Šebesty věděla, že právě jejich prostřednictvím Krejčíř firmu ve skutečnosti řídil a ovládal. A že prostřednictvím dalšího svého spojence, Michala Redla, z firmy vyváděl desítky milionů korun na svá tajná konta.

Kromě toho, že se Freund stal majitelem firmy, zasedl také už v červnu 2001 do představenstva jako jeho jediný člen. V červnu 2002 předal Freund otěže šéfování firmy Přemyslu Synkovi. Ale 3. ledna 2003 se Freund zase do vedení vrátil. V červnu 2002 se stal místopředsedou dozorčí rady Technology leasing také Milan Jungr, s nímž se Krejčíř seznámil na Vystrkově díky Šebestovi.

40

Petr Šebesta věděl o kauze TL hodně, protože původně měl být mezi „vyvolenými“, kteří budou v této firmě sedět a vyvádět pro Krejčíře peníze.

Šebesta by si přišel na pěkný majlant. Jeho kolegové říkali, že by Krejčíře uměl pěkně podojit. Jenže Krejčíř to zřejmě vycítil a včas Šebestu vymazal ze svého týmu na TL.

6. ledna 2003 se tak detektivové sešli opět se Šebestou. V poznámkách ho měli označeného pod kódem Šeba, což byla jeho letitá přezdívka.

„Všechno začalo kvůli Tomanům. Česká spořitelna už neměla s Agrotradem trpělivost. A už někdy v roce 1999 vyzvala Tomana, aby splácel dluhy. Toman proto nabídl Agrotrade k prodeji,“ vybavil si Šebesta.

„Potřeboval se zbavit problémů,“ řekl Dvořák.

„Jo, přesně tak. A najednou se jim nabídl Jakub Konečný, že to koupí,“ řekl Šebesta.

„Jo, to je ten kluk, co dělal pro Krejčíře. Ten, jak ho v dubnu 2002 nechal Krejčíř unést a jak ho stáhnul o velký prachy,“ vysvětloval Šebesta, když se ho Dvořák nevěřícně ptal, zda „je to ten Konečný, co měl s Krejčířem problémy“.

„To byli ještě kámoši. Teda, jestli se dá v případě Krejčíře o kámošství vůbec mluvit,“ podotkl Šebesta.

„Takže Konečný dostal za úkol koupit akcie Technology leasing?“ zeptal se ještě jednou Dvořák.

„Jo. Už byly připraveny kupní smlouvy, cena cca 120 milionů. Konečný to dělal pro Krejčíře. Ale v den podpisu přišel Kozel,“ řekl Šebesta.

A aby to trochu odlehčil, tak se usmál a dodal: „To není zahradník, ale spolupracovník Tomana.“

Šebesta na to nevypadal, ale někdy uměl být vtipný. Vždycky se u toho nejdřív trochu zamračil, stáhl obočí a pusu do špičky, což mu zvýraznilo mírně narezlou kštici na hlavě, a pak se doširoka usmál jako klaun v cirkuse.

Milan Dvořák ho měl docela rád. Vždycky když se s ním bavil, vybavil si film o vekslácích Bony a klid. Šebesta byl úplný prototyp těchto hrdinů.

„Takže ten Kozel najednou řekl, že to Toman neprodá. Důvod nesdělil, ale všem bylo jasný, že si Konečnýho vylustrovali a zjistili, že má napojení na Krejčíře,“ řekl Šebesta.

„A koho vyslal Krejčíř pak?“ zeptal se Dvořák.

„Pak se u Tomanů objevil Freund. A začal jednat a s Tomanem se dohodl údajně na ceně 75 milionů. Česká spořitelna tehdy na Tomana hodně tlačila, že firmě jinak neprodlouží úvěr a pošle firmu do konkurzu. Co vím, tak Toman nakonec dostal za Technology leasing asi 50 milionů,“ uvedl Šebesta.

„A vy? Jak jste dopadl vy?“ dotázal se Dvořák.

„Já? Já dopadl jako sedlák u Chlumce. Byl jsem s Krejčířem domluvenej, že se stanu předsedou představenstva Technology leasing. Jenže jsem na tři dny odjel mimo republiku a oni – ti grázlové – mezitím upekli jinej scénář. Předsedou představenstva se stal Přemysl Synek a já byl z kola ven,“ svěřil se Šebesta.

41

Šebesta policistům potvrdil, že Krejčíř chtěl s TL využít jen příhodné situace. Krejčířovi nešlo o rozvoj firmy a nešlo mu ani o to, že by se chtěl stát expertem na leasingové prodeje. Celá tahle transakce měla z pohledu Krejčíře dvě velké přednosti.

Chtěl využít možnosti, že firma TL byla napojena na Českou spořitelnu a že v této bance měla otevřený úvěrový limit. Což dávalo jistý předpoklad pro praní špinavých peněz získaných z olejových obchodů M5. A navíc se dala firma TL – až se peníze vyperou – ještě ve finále pěkně vytunelovat. Prostě by se peníze z banky „nalízovaly“ a nikdy nesplatily.

No a druhá velká přednost projektu spočívala v tom, že firmu před jeho bílými koňmi vlastnil mocný a vlivný rod Tomanů.

Tohle uvažování a přemýšlení o celém byznysu bylo od Krejčíře ďábelské.

„Krejčíř měl v ruce údajně důkazy, že už za Tomanů docházelo ve firmě k tunelování a že se to pak celé zahladilo tak, že se převedly nedobytné pohledávky z České spořitelny do České konsolidační agentury. Prý to bylo všechno s vědomím vysoce postavených osob z České spořitelny i konsolidačky,“ řekl detektivům Šebesta.

Krejčíř spoléhal na to, že když pak firmu vytuneluje, nebudou chtít policisté kauzu šetřit, protože si nedovolí otevírat staré rány vlivné rodiny Tomanů.

„Co vím, tak Tomanové měli strach hlavně z toho, že by se policie šťourala v úvěrech poskytnutých firmě Drůbežárny Libuš. Celkem mělo jít až o 1,5 miliardy korun podezřelých úvěrů,“ řekl Šebesta.

Libušská firma na porážku kuřat byla zlatým vejcem celého byznysu rodiny Tomanů. Jen výrobní linka měla hodnotu kolem 100 milionů korun. A pozemky a budovy dosahovaly podle odhadů hodnoty dalších 700 milionů korun. Firma sídlila v areálu na Praze 4 hned vedle známé vietnamské tržnice Sapa. Libušské drůbežárny měly na trhu podíl okolo patnácti procent. Na jateční lince tehdy pracovalo 400 lidí.

Rodina Tomanů podezření z podvodů vždy popírala. Podle nich docházelo k problémům v jejich firmách až poté, co už nebyli jejich majiteli. „Odmítáme takové neseriózní informace. Mají za cíl nás jen poškodit,“ uvedl právník Ivan Kozel.

Nicméně v týdeníku Euro později napsali, že ve firmě Agrotrade měla zmizet až miliarda korun. „V médiích se často objevovaly informace, že Tomanové v minulosti údajně vypumpovali řadu firem. Například z původní Agrotrade (nyní Technology leasing) měl zmizet miliardový majetek,“ napsal týdeník Euro a dále uvedl: „I když většina firem, které rodina vlastní, byla trvale ve ztrátě, dělali Tomanovi výhodné obchody, které zvětšovaly jejich už tak nemalý majetek. Například britské Tetley Group, která je součástí indického konglomerátu Tata, prodali čajovou divizi Jemča Jemnice. Potravinářsko-drogistický koncern Unilever od nich zase koupil zmrzlinové značky, jako byly Míša, Eskymo, Nanuk, Pierot, Terno a Táboráček.“

42

Někdy v lednu 2003 šel Karel Tichý po chodbě sídla protikorupční policie a zastavil ho jeden z nadřízených. Vzal si ho stranou a řekl mu: „Hele, okolo tý Technology leasing je nějaký virvál. Neustále nám někdo volá a bombarduje… Evidentně někdo nechce, aby se to šetřilo.“

Tichý se naježil a řekl: „A co s tím mám jako dělat? Takovejch případů bylo a bude.“

„To já vím. Já ti nic nevyčítám. Dělejte na tom. Ale buďte opatrní. Hlavně musíte mít všechno kovaný, jinak nás rozpráší,“ řekl Tichému jeho nadřízený.

„Hm. Chápu. Asi v týhle kauze někomu vadí spíš Toman než Krejčíř, co?“ řekl Tichý.

Jeho nadřízený se zatvářil kysele. A odešel.

Tomanův syn Miroslav se stal půl roku předtím, v srpnu 2002, náměstkem ministra zemědělství. Vláda ho představila jako svého hlavního agrárního vyjednavače při debatách o vstupu do Evropské unie.

Miroslav Toman mladší za problematické úvěry Agrotradu nenesl přímou zodpovědnost. V letech 1990 až 1996 pracoval ve firmách Agrotec Hustopeče a Agrotrade.

Ale pak vstoupil do diplomatických služeb. V letech 1996 až 2001 působil jako obchodní rada na velvyslanectví ve Washingtonu a v Bratislavě. Poté vstoupil do politiky.

Jenže Krejčířovi to bylo jedno. „Toman jako Toman. Je to jedna rodina. A budou si pomáhat. Což bude moje výhoda,“ uvažoval podle svých spolupracovníků Krejčíř, když vstup do TL plánoval.

Krejčíř věděl, do čeho jít. Měl na to gangsterský čich.

43

Jediné, v čem se Krejčíř přepočítal, byla zarputilost detektivů z protikorupční policie a také nenávist, kterou k němu choval konkurenční boss František Mrázek. Ten policistům dodával stále nové informace a sháněl jim svědky, kteří by mluvili proti Krejčířovi.

A taky přiléval olej do ohně v kauze únosu Lamberta Krejčíře. Mrázek věděl, že když půjde policie po Starkovi a Spěvákovi, kteří byli z únosu podezřelí, budou si tito dva myslet, že to proti nim roztáčí Radovan Krejčíř. Válka v podsvětí mezi Krejčířem a Starkou se Spěvákem Mrázkovi vyhovovala. „Když se mezi sebou pobijou, bude tu líp a já budu mít pořád vliv,“ uvažoval Mrázek v debatách se svými nejbližšími.

3. ledna 2003

Kreml.

„Krejčíř je na tom fyzicky dobře, ale psychicky špatně kvůli únosu otce. Ví se o schůzce Starka–Lambert po zadržení Krejčíře. Lambert chtěl po Starkovi peníze, které dlužil Krejčířovi, a už bylo po splatnosti. Starka ho ale poslal do prdele. Řekl mu: Netlačte na mne, nebo budu muset použít nestandardní prostředky.“

15. ledna 2003

Kreml.

„Rodina Krejčířů si najala na vyšetření soukromého detektiva, bývalého policistu Miroslava Vávru. Ten údajně nabídl v Praze 500 tisíc za jakoukoli informaci o Lambertovi. Na Moravě udělal to samé. Taky tam nabídl půl milionu. V Čepru má být nějaký funkcionář snad začínající na ,C‘. Byl zapojen do problémů kolem Čepra a Krejčíře. A byl v kontaktu i s Lambertem.“

10. února 2003

Kreml.

„Šebesta je rozezlen na Krejčíře, že nedostal za TL peníze, jak mu to Krejčíř slíbil. Šebesta prý dohodil Technology leasing firmu, která papírově bude lízovat nějaké velkorypadlo za desítky milionů korun. Samozřejmě to bylo jen fiktivní. Žádná firma ve skutečnosti rypadlo na dolování uhlí nechtěla. Jen ze spořky vytáhli další peníze. Šebesta by mohl být další utajený svědek proti Krejčířovi. Ale pozor na Jungra. Podezírá Šebestu z kontaktů s policií. Jungr by to mohl Krejčířovi říct. A Provod prý zná jména policistů i místa, kde se s nimi Šebesta schází.“

44

Petr Šebesta byl skutečně kvalitní informátor. Krejčíře proklínal a neměl zábrany se s detektivy scházet.

22. ledna 2003

Šeba.

„V Technology leasing je celkový dluh asi 297 milionů + DPH. 150 mio jde za Tomanem, 150 mio za Synkem od Krejčíře.“

5. února 2003

Šeba.

„Freund má snahu se domluvit s bankou HVB, aby firmu TL úvěrovala ona namísto České spořitelny. Ke dni 27. 12. 2002 je ve spořce zablokováno 15 milionů, ale na účty Káčkových lidí doběhly další platby asi za 22 milionů. Na účet do HVB chce Freund přesměrovat další platby, které budou později vyvedeny mimo dosah banky. Dojde-li k tomu, že aktiva TL jsou menší než úvěr u ČS, tak se musí vyhlásit konkurz. Takže se musí rychle ošetřit vyvedení peněz z nového účtu. Pohledávky TL dosahují 960 milionů. ČS prodala balík pohledávek do ČKA za 480 milionů. Takže v ČS zůstává také 480 mio. K případnému konkurzu se mohou přihlásit dva subjekty – ČKA a ČS. Freund je nakontaktován na jednoho poradce ve vedení ČKA. Chtějí TL vytunelovat a pak zavřít krám a zamést za sebou stopy.“

45

Policie musela jednat rychle, než dojde k ještě větším škodám v České spořitelně a ve státní konsolidační agentuře.

A spustila první fázi akce. Zatím měla důkazy jen proti nastrčeným figurkám. Na Krejčíře v této fázi zatím detektivové ještě nedosáhli. Spoléhali se na to, že někdo z obviněných promluví. A ukáže prstem přímo na Krejčíře.

Policie tedy obvinila lidi, kteří peníze vyváděli nebo tomu napomáhali. Mezi prvními figuroval Přemysl Synek, jenž byl v představenstvu firmy Technology leasing. Tento muž patřil ke Krejčířovi.

Z Technology leasing vyváděli peníze buď do čelákovické společnosti EB Comodity, nebo do brněnské firmy Orix.

V EB Comodity působil jistý Jiří Lejček, ale toho policie nemohla najít, takže v první várce obviněných nebyl. V Orixu dělal jednatele bílý kůň Miroslav Konečný.

S Jakubem Konečným měl společné jen příjmení, jinak nic. Příbuzní nebyli. Tento Konečný byl alkoholem sjetý bezdomovec. Policie ho pak našla v jedné zahrádkářské kolonii a obvinila ho z účasti na podvodu.

Další čtyři lidé, proti kterým měli detektivové důkazy, byli Krejčířovi spolupracovníci: Josef Kůřil, Michal Búry, Jan Pavlíček a Zdeněk Krejčí.

Podle policie uzavíral Synek fiktivní smlouvy na leasing strojních zařízení s firmami Orix a EB Comodity. Na jejich účty pak putovaly peníze z úvěrů od České spořitelny. Policie zdokladovala, že jen od července do listopadu 2002 takhle vypumpovali z úvěrů 108 milionů korun bez poskytnutí jakékoli protihodnoty.

K dalším 40 milionům policie ještě sháněla důkazy a u jiných 30 milionů mohla konstatovat, že to byl podvod ve stadiu přípravy. Ty už Synek a spol. z firmy nestačili odčerpat.

Šebesta detektivům potvrdil, že zisk měl být rozdělen tak, že 85 procent měl dostat Krejčíř. Zbytek, tedy 15 procent, si rozdělili ostatní.

Krejčíř tvrdil, že jsou policisté padlí na hlavu, když si myslí, že v tom nějak jede. Jenže když měl vysvětlit, jak se u něj v doma v trezoru ocitly akcie firmy Technology leasing, které tam policie zajistila v červenci 2002 při domovní prohlídce, dělal blbého. „Nevím. To musí být nějaké nedorozumění,“ uvedl.

Dopisy z vězení, svědci z podsvětí a při domovní prohlídce nalezené akcie firmy TL dávali tušit, že policie nezůstane jen u bílých koní.

46

Ještě v lednu 2003 připravili detektivové další analýzu k případu TL, aby přesvědčili státní zastupitelství, že má smysl v celé kauze pokračovat a usvědčit hlavního viníka, tedy Radovana Krejčíře.

„Na nákup akcií TL měl Krejčíř použít peníze pocházející z výběru šeku vystaveného na částku 56 milionů Kč. K uvedenému výběru mělo dojít v pobočce Komerční banky ve Zlíně. Finanční prostředky pravděpodobně vybíral ekonom Krejčířovy firmy Corimex Jaroslav Siuda, který je měl předat Petru Gremlicovi.“

„K původu peněz byla získána operativní informace, že mají pocházet z daňového podvodu firem M5 a R.U.P. Extroil. Podle neověřené informace měly být z těchto olejových podvodů vystaveny šeky v celkové hodnotě cca 550 milionů Kč. Část těchto peněz měla být převedena následně na Krejčířovo švýcarské konto. Toto konto bylo zjištěno také v rámci domovní prohlídky v Černošicích. Mělo se jednat o dva účty, z nichž jeden je vedený pod označením ,F‘ a má patřit nějaké nadaci. Druhý účet je označen jako ,O‘ a má se jednat o běžný účet. Přes tyto účty měla protékat částka údajně ve výši 40 milionů USD.“

„Dále byla zjištěna aktivní účast Ing. Krejčíře i v souvislosti s TL. Jmenovaný měl osobně jednat s Michalem Redlem a s jistou osobou jménem Staník, kteří se měli aktivně podílet na řízení a výběru peněz, které měly končit u Krejčíře. K osobě Staník byly získány operativní informace, podle kterých je tento muž napojen přímo na Redla. Staník má aktivně působit v řetězci osob, které provádějí převody peněz z TL. Staník má jezdit neustanoveným vozidlem značky BMW. Podle získaného popisu má být menší, drobnější postavy a mladšího vzhledu, než je jeho skutečný věk. V současné době je prováděno další operativní šetření ke jmenovanému.“

Později policie zjistila, že jde o Stanislava N. ze Zlína, který byl expertem na podvody LTO.

47

„K osobě Michala Redla byly získány operativní informace potvrzující jeho napojení na Krejčíře. Jmenovaný má podnikat v oblasti obchodů s pohonnými hmotami a měl by spoluvlastnit několik benzinových čerpadel. Redl byl v první polovině roku 2002 dosazen Janem Gottvaldem do fotbalového klubu Petra Drnovice, kde se následně seznámil s Krejčířem. Krejčíř měl původně jmenovaného požádat, aby připravil firmy na obchod s PHM. Redl vedl jednání na Generálním ředitelství cel, aby zařídil bezcelní dovozy PHM. Ale dřív, než to Redl stačil zařídit, se Krejčíř spojil s Martinem Pechanem z Čepra a Redlovy služby v této věci odmítl, aniž mu údajně cokoli zaplatil.“

„Poté, když nevyšel Redlovi obchod s PHM, měl se začít angažovat v rámci kauzy TL. V této firmě se měl také údajně náhodně sejít se svým dlouholetým známým Přemyslem Synkem. K tomuto setkání mělo dojít při podepisování leasingové smlouvy, na základě které si Redl pořizoval vozidlo Mercedes, které původně patřilo Krejčířovi. Cena vozidla se pohybovala kolem čtyř milionů korun.“

„Redl ve vztahu k TL působil jako poradce při vymáhání pohledávek a ve vztahu k jednání s konsolidační agenturou. Redl by měl mimo jiné disponovat informací, že v kauze firmy Agrotrade se angažoval Josef Kotrba, který je manželem ministryně školství Petry Buzkové. Přímý vztah osob Redl a Synek v souvislosti s podvody firmy TL je předmětem současného operativního šetření.“

Pro policii nebyl Kotrba novinkou. Narazila na něj už kolem roku 1998 v jiné kauze, která se případu TL podobala.

Kotrba byl tehdy v České spořitelně vrcholným manažerem a podle policie byl spoluodpovědný za ztrátový obchod s pohledávkami, při nichž spořitelna přišla skoro o jednu miliardu korun. Spolu s ním byli pak za trestné činy porušování povinností při správě cizího majetku a zkreslování údajů hospodářské evidence obviněni další členové vedení České spořitelny. Podle policie způsobili škodu tím, že v září 1997 poskytli úvěr ve výši 970 milionů korun leasingové firmě Corfin, i když společnost byla už tehdy ve vážných obtížích. O půl roku později vedení spořitelny úvěr zcela odepsalo a prodalo jej za symbolickou jednu korunu firmě IC, v níž měla spořitelna devítiprocentní podíl. Ztrátu pak uhradil stát.

Vedle Josefa Kotrby, který pak odešel pracovat do renomované auditorské firmy Deloitte & Touche, byl stíhán i bývalý generální ředitel banky Jaroslav Klapal a členové představenstva Kamil Ziegler, Rudolf Hanus, Vladimír Kotlář a Jaroslav Svoboda. Všem hrozilo až osmileté vězení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Padrino Krejčíř - Žralok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.