Jan Kotouč v nakladatelství

FANTOM Print

Bitva o Sinaj

Simeral v plamenech

FANTOM Print

2016

Copyright © 2016 Jan Kotouč

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-854-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-855-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno Martině „Marticzce“ Novákové (1990 – 2015).

Kamarádce, která se vždycky usmívala a která nás opustila příliš brzy

Doufám, že se stále někde usmíváš.

„Žádný kapitán nemůže moc pochybit, pokud umístí

svou loď vedle lodi nepřítele.“

Viceadmirál lord Horatio Nelson

v předvečer bitvy u Trafalgaru

1.

Na jih od Hannoveru, hlavního města planety Simeral, začínalo svítat. Na obzoru se mihotaly oranžové paprsky, jak noc přecházela v den a oranžová hvězda Simeral 0 šplhala nad horizont.

Pro devět postav, které běžely skrz hustý déšť a Panenskou džungli neterraformovaného jižního kontinentu, to znamenalo jen další komplikace, protože je bylo snáz vidět.

Seržant Iris Emersson, běžící v čele skupiny, si pomyslel, pro kolik z nich to bude svítání poslední.

Boty jeho bojového skafandru zajížděly do bláta a Emersson risknul jeden pohled dozadu. Infračervené hledí přilby vidělo na obzoru několik blížících se teček.

Ve stejnou chvíli seržant Falgová, která tvořila zadní voj, zvolala: „Kontakt! Lovci na šesti hodinách!“

Devět mužů a žen ve špinavých bojových skafandrech se otočilo, zakleklo a začalo střílet. Palba nebyla tak jednolitá, jak byl Emersson zvyklý ze svých let u vesmírné pěchoty. Jeho lidé měli různé zbraně získané z různých zdrojů, od astonských mariňáckých pušek přes kasimirské zbraně sebrané okupantům až po civilní lovecké pušky.

Po dvou letech okupace sbíral astonský odboj zbraně všude, kde se dalo. Stejně jako dobrovolníky.

Přes déšť se ozvalo typické zavytí lovců. Tihle noví bojovníci Mortisů neútočili ve velkých hejnech jako jejich příbuzní pteroni, ale zase se mnohem lépe hodili na pronásledování malých skupinek. Kasimiřané je na Simeralu využívali hojně.

Superchitinové jehly vystřelené z lovců se zabodávaly do země, zatímco devět bojovníků střílelo.

Lovec letící v čele se rozprskl po několika zásazích. Další přistál a svýma rychlýma nohama přiskočil k jednomu z odbojářů. Mladík ani nestačil zaječet, když jím proletěl projektil.

Lovec padl hned po něm. Stejně jako zbývající dva mortisí lovci.

Ale nás už je jen osm.

„Jdeme! Pohyb!“ zakřičel Emersson.

„Seržo, měli bychom od Michaelse vzít vodu, zbraň a munici,“ řekla Falgová.

„Pokud se nepohneme, bude nám voda a munice k ničemu. Jdeme!“

Zase běželi. Vytí lovců uslyšeli všichni ostatní Mortisové v oblasti a už určitě mířili sem. A bude jich mnohem víc než čtyři lovci. Nejspíš se brzy přidají i bojové transportéry Kasimirské armády.

Emersson nezažil, že by Kasíci věnovali tolik prostředků na pronásledování jedné odbojové skupiny. Nevěděl, co to ukradli, ale muselo to být důležité. Tak důležité, že jim sám generál Kawagawa, velitel odboje, rozkázal zamířit sem, do neterraformované části jižního kontinentu, a čekat na vyzvednutí z vesmíru. Tuhle zprávu museli urychleně dopravit přímo na velitelství Obranné aliance.

Minuty zběsilého běhu se protahovaly. Emersson slyšel jen vlastní dech, čvachtání bláta a bubnování kapek deště o helmu. Nohy už dávno necítil a skafandr mu do těla pravidelně zaváděl adrenalin a stimulanty, aby vydržel.

„Seržo, jak daleko ještě?!“ zeptal se Nasios. Jediný z jeho lidí, který nebyl v žádných ozbrojených silách ani zálohách. Byl policistou ve městě Aberdeen, než se ve svých čtyřiašedesáti letech rozhodl přidat k odboji.

„Podle navigace ještě čtyři sta metrů tímhle směrem,“ odpověděl mezi nádechy.

„Nevidím na obzoru žádný raketoplán!“

Emersson přeskočil spadlý strom. „Já vím to, co ty, Nasiosi! Máme se dostat sem a čekat na vyzvednutí! Tak to řekl generál majoru Morellovi!“

Emersson sám na brífinku přítomen nebyl. Misi velel major Morell, který vedl jejich buňku už rok a půl. Jediné, co věděl Emersson, bylo, že každý z jejich lidí dostal kopii stažených dat a alespoň jeden se musel dostat sem a čekat na vyzvednutí.

Major Morell zahynul krátce potom, co nařídil, aby se vznášedly nouzově přistáli a došli posledních několik kilometrů skrz džungli pěšky. Vznášedlo se sledovalo mnohem snadněji než skupina pěších v husté džungli v bojových skafandrech, které stíní tělesné teplo.

Za normálních okolností byla jižní džungle na Simeralu plná nebezpečných predátorů. Ale ve chvíli, kdy máte v patách Mortisy, vám agresivní simeralská fauna přijde jako skupina roztomilých koťátek.

Morell měl pravdu. O dvě vznášedla přišli cestou sem. Dalším dvěma se podařilo přistát, ale hejno lovců se na ně hned po přistání sesypalo, než stihli zmizet v džungli. Major Morell to nepřežil. Jeho zástupkyně, nadporučík Knoppová, se nedostala ani ze základny. Z pětatřicetičlenné buňky jich zbylo osm a velení spadlo do klína Emerssonovi, který vůbec nevěděl, o co jde a proč musí tak rychle z planety.

Za sebou uslyšel další vytí lovců. Našli je. Zase.

„Kontakt! Další lovci! Na sedmi a šesti hodinách!“

Podle navigace byli na místě. Sotva dvacet metrů od cíle. A záchranný raketoplán nikde.

S tím, jak těsná byla kasimirská blokáda kolem planety, se nebylo čemu divit. Nejspíš ho sestřelili, než se dostal do atmosféry.

Emersson se otočil, zaklekl za nejbližší strom, zaklesl pušku do ramene a začal střílet.

Věděl, že okupaci Simeralu nepřežije. Tohle bylo stejně dobré místo na smrt jako jakékoliv jiné.

Lovců bylo alespoň dvacet a za nimi viděl bojové vznášedlo Kasimirské armády.

Opravdu u sebe měli něco hodně cenného.

Koutkem oka viděl, jak jeden z jeho lidí – Gavan – přišel o hlavu po zásahu projektilem. Po chvíli spatřil Falgovou, jak padá naznak a lovec přistává na ní. Emersson ho z ní sestřelil, ale Falgová se už nehýbala.

Zamířil na dalšího lovce, ale než stihl vystřelit, obří bestie ho srazila na zem. Dráp mu vyrazil zbraň z ruky, přetrhl popruh, kterým ji měl k sobě přivázanou, a natrhl mu skafandr na paži.

Emersson padl na pravý bok a začal zběsile lézt po zablácené trávě, aby mezi sebe a lovce dostal alespoň několik metrů. Věděl, že ta potvora teď dosedla na zem a otáčí se. Chystá se na něj skočit…

Emersson se převalil na záda a sáhl po pistoli u opasku. Bylo ale pozdě, ta potvora už skočila…

Najednou explodovala. Tělo lovce se roztrhlo a Emerssonův skafandr zalila krev a vnitřnosti mortisího mutanta.

Hledí měl ale čisté, a tak jen s otevřenou pusou sledoval, jak stejně brutálním způsobem jeden po druhém padají další lovci, a nakonec spatřil explodovat i kasimirské vznášedlo.

Všechno se to seběhlo během několika sekund. Co se to…

„Raketoplány!“ zvolal Nasios a ukázal k obloze.

Vlastně ani ne k obloze. V hustém dešti byly jasně vidět. Byly dva, visely sotva padesát metrů nad zemí, déšť stékal po jejich pancéřovém trupu, za nimi se lesklo ranní slunce, zatímco jejich protipěchotní kanóny likvidovaly poslední lovce v oblasti.

Jak to, že jsme je neviděli přilétat?

To byla první otázka, která Emerssona napadla, zatímco se neohrabaně zvedal.

„Já je viděl. Prostě se tu jen tak najednou objevily. Nad lesem!“ volal jeden z jeho lidí. V tom návalu adrenalinu a hučení v uších Emersson ani nepoznal hlas.

Jeden raketoplán zůstal viset ve vzduchu na antigravech, zatímco druhý zlehka dosedl na promáčenou pláň. Otevřely se průlezy a do bahna skočily nové páry bot. Další skafandry. Emerssona jako první zarazilo, že jsou tak čistí.

„Commandos jsou tady, kluci a holky!“ zvolal jeden z těch nových skafandrů, zatímco jeho druzi zajišťovali prostor. „Pojďte na palubu!“

Emerssonovi lidé zajásali. Všech pět, kteří přežili.

Nadšeně lezli do raketoplánů. Emersson šel poslední, jako ve snách.

„Hej, kámo, máme na palubě medika, podívá se ti na tu ruku,“ řekl mu jeden člen Commandos. Emersson si teprve teď všiml, že mu rána pod proraženým chráničem na paži krvácí.

„Jo,“ řekl prostě. „Co… jak jste se dostali tak nízko?“

„Nová teradonská technologie,“ řekl mu voják Commandos – na rameni měl distinkce seržanta, stejně jako Emersson.

„Teradonská? Ti, co byli na těch tričkách? Prodávali je na náměstí v Hannoveru. Bylo na nich napsáno ‚Teradoni jsou cool‘.“

„Asi jsi tu byl hodně dlouho, kámo. Jo, Teradoni jsou teď naši spojenci. No, ne přímo spojenci, ale poskytli nám nějaký svý technologie. Tyhle raketoplány jsou žhavá novinka. Dobrý, co?“

„Jo…“ zopakoval Emersson.

„Kde je váš velitel?“ zeptal se najednou další člen Commandos – tenhle byl nadporučík – když se Emersson objevil u kraje rampy. Poslední, který ještě nenastoupil. „Řekli nám, že se tu setkáme s majorem Morellem.“

„Mrtvý,“ řekl Emersson. „My jsme všichni, co zbyli.“

„Máte ta data?“ Nadporučík uměl jít k věci.

Emersson si poklepal na náprsní kapsu pod hrudním plátem skafandru. „Máme, každý má u sebe kopii.“

„Tak pojďte už na palubu. Odvedli jste dobrou práci.“

„Jo,“ zopakoval Emersson potřetí a naposledy se rozhlédl. Déšť sílil, kapky pleskaly do louží bahna na zemi a ranní slunce stoupalo stále výš.

Připadal si, jako by opouštěl domov, kde strávil celý život.

Vlastně to tak bylo.

Vkročil na rampu a jeho noha po dvou letech opustila povrch planety Simeral.

Jiná sluneční soustava, jiná hvězda, ale svítání bylo stále stejné a právě teď svítalo i v Kasimiru Prime, hlavním městě planety Kasimir.

Velkoadmirál Richard Neufeld věděl, že pro některé jeho kolegy z císařského vojenského štábu je až moc brzy, ale Neufeld byl od loďstva zvyklý na ranní brífinky a oceňoval, že princ regent je ranní ptáče.

Což byla nicméně asi jediná vlastnost, kterou na něm mohl ocenit.

Antalos nikdy nečekal, že bude vládnout, nicméně po vraždě svého staršího bratra, císaře Drakose I., se stal regentem, dokud císařův nejstarší syn, princ Nikos, nedosáhne za necelých pět let dospělosti.

Nicméně být regentem a „vládnout“ není vždy totéž, pomyslel si Neufeld kysele, když sledoval, jak Antalos klidně sedí v otáčivém křesle u oválného stolu a tiše sleduje proslov ženy, která nyní de facto vládla.

„Takže okupační správa Simeralu byla posílena o další dva tisíce agentů Direktorátu a tisíc civilních specialistů,“ říkala právě Anna Stackowitzová, nejvyšší paní Císařského direktorátu, o které všichni věděli, že je skutečnou šedou eminencí za Antalovým trůnem. „Zároveň bylo na povrch přesunuto dalších sto tisíc jednotek Mortisů s dvojnásobným počtem matriarch, než je běžné. Astoňané dokážou najít matriarchy pomocí technologie Teradonů, takže jim chceme práci trochu ztížit. Generál Macao mě osobně informoval, že současný nárůst jednotek pro okupační správu je dostatečný.“

Neufeld si dovolil jeden krátký pohled směrem k maršálu Stewardovi. Antalos – respektive Stackowitzová – před třemi měsíci ze Simeralu odvolali generála, jehož vybral osobně Steward, a nasadili svého člověka, generála Ronalda Macaa. Zároveň padlo rozhodnutí, že vojenský velitel okupační správy Simeralu nahradí i civilního císařského guvernéra a bude se přímo zodpovídat regentovi – a Direktorátu.

Neufeld si nikdy o Stewardovi nemyslel nic moc lichotivého, ten muž byl spíše vysoce postavený manažer než voják, ale nepotřeboval být odborník na psychologii, aby věděl, že změna pravomocí jeho kolegu štve.

„Děkuji, Anno,“ řekl Antalos a obrátil svou pozornost ke Stewardovi. „Pochopil jsem, že Kasimirská armáda posílí Simeral o další dvě divize, maršále Stewarde?“

„Ano, ano, Vaše Výsosti,“ řekl Steward a rovněž se postavil, zatímco se Stackowitzová usadila. „Nicméně rád bych ještě jednou navrhl k vašemu zvážení možnost poslat ony dvě divize na Tristan a Kamal. Astonsko-sinajská ofenziva tam sílí, ale minimálně Tristan v současné situaci stále můžeme udržet, kdybychom poslali posily.“

„O tom jsme se už bavili, maršále, myslím, že je to… nepraktické,“ řekl Antalos a koutkem oka se podíval na Stackowitzovou.

„Souhlasím, Vaše Výsosti. Tristan je důležitá planeta v Kolonizovaném prostoru, ale ne tolik jako Simeral. Nemá strategickou důležitost.“

„Ale celá válka začala kvůli Kolonizovanému prostoru,“ pokusil se o to naposledy Steward. „I kdyby ne, Kolonizovaný prostor tvoří nárazník mezi námi a silami Obranné aliance…“

„Ale Simeral je hlavní planeta Astonské unie – nejdůležitějšího člena Obranné aliance – a jako taková je důležitější. Musí zůstat v našich rukou.“

Steward na Stackowitzovou nezareagoval a jen upřeně hleděl na Antala. „Vaše Výsosti?“

„Anna má pravdu, maršále. Simeral musíme udržet za každou cenu.“ Otočil se na Neufelda. „Velkoadmirále Neufelde, jak si obrana planety stojí ve vesmíru?“

Tentokrát se postavil Neufeld. „Vaše Výsosti, admirál Apperson se ujal funkce podle plánu před dvěma týdny. Nyní čekám na první hlášení.“ Na Stackowitzovou se ani nepodíval. Jacksona Appersona by Neufeld z vlastní vůle na místo velitele První flotily, jež bránila Simeral, nedosadil, ale od regenta to dostal rozkazem. Stejně jako v případě Macaa si i u Appersona byl jistý tím, kdo to regentovi poradil.

Apperson byl obstojný taktik, ale nijak zvlášť výrazný stratég nebo velitel. Nicméně své nedostatky kompenzoval až fanatickou loajalitou a ochotou plnit jakýkoliv rozkaz. Neufeld nepochyboval, že právě tyto vlastnosti z něj v očích Stackowitzové udělaly vhodného kandidáta.

„V každém případě, zítra z Kasimiru vypluje svaz třiceti bitevních a čtyřiceti nových lehkých křižníků, který se připojí k První flotile. To by na současnou obranu mělo stačit.“

„A co lodě Mortisů?“ zeptal se Antalos.

„To je otázka spíše na doktora Duncana,“ řekl Neufeld. „Doktor Duncan právě připravuje nové líhně pro Mortisy, potom co byly líhně na Algeonu kompletně zničeny. Nicméně mi sdělil, že nové lodě Mortisů budou k dispozici do dvou měsíců, ale bude jich sotva stovka. Za osm dalších měsíců se situace změní, ale zatím ne. Částí loďstva – včetně lodí Mortisů – chceme posílit naše pozice u planety Xerxes, pro případ, že by se admirál Tyler pokusil o další výpad ze Sinaje.“

„Pochybuju, že má důvod,“ řekla Stackowitzová. „Vaši lidé nebyli schopni Sinaj dobýt ani po opakovaných pokusech a Tylerův protiútok prakticky zničil celou Druhou flotilu – o našich loděnicích na Xerxu ani nemluvě. Díky němu teď může Obranná aliance prakticky bezpečně vysazovat své vojáky po celé severní hranici Kolonizovaného prostoru.“

Neufeld si ji změřil. „Paní Stackowitzová, ocenil bych, kdybyste mi řekla své připomínky na rovinu. Chcete naznačit, že Kasimirské loďstvo špatně bojovalo? Že naši lidé špatně bojovali?“

„Chci tím říct, že jejich neúspěch je očividný.“

„Myslím, že mnohem očividnější je neúspěch Direktorátu, který nedokázal zabránit na Basilice atentátu na císaře Drakose. Také vám to neustále nepředhazuji.“

Stackowitzová se chystala něco odseknout, ale zarazila se a přes její tvář chladné profesionálky přeletěla směs různých emocí. Neufeld věděl, že ťal do živého, a přemýšlel, nakolik Stackowitzovou žene profesionální touha porazit protivníky a nakolik touha po pomstě za smrt muže, kterého tajně milovala. Zároveň si uvědomoval, že dráždí hada bosou nohou, ale nedokázal si pomoci.

Nakonec promluvil Antalos.

„Toto obviňování k ničemu nevede, musíme se soustředit na budoucnost,“ řekl a nechtěně tak zaujal roli svého mrtvého bratra, který několik posledních let tlumil konflikty mezi Neufeldem a Stackowitzovou. „Velkoadmirále, Anno, myslíte, že hrozí, že by se Obranná aliance rozhodla Simeral prozatím ignorovat a místo toho posílit flotilu admirála Tylera u Sinaje a napadnout přímo naše území z galaktického severu?“

„Myslím, že ne, pane,“ řekla Stackowitzová, než mohl Neufeld odpovědět. „Myslím, že ne.“

„Proč ne?“

„My bychom to tak nejspíš udělali, ale Obranná aliance – hlavně Astoňané – je závislá na tom, co rozhodnou její zvolení vůdci. A ti chtějí být zvoleni znovu. Pokud nám díky technologii Teradonů dokázali na chvíli vzít vítr z plachet, využijí toho k pokusu o znovudobytí Simeralu. Nevědí, jak dlouho bude trvat, než doplníme stavy Mortisů, a nebudou chtít riskovat, že jim vyprší čas. Jejich příštím cílem bude Simeral.“

„Musím souhlasit,“ řekl Neufeld skoro neochotně. „Astoňané ani Sinajci nebudou postupovat dál, dokud neosvobodí Simeral a potom Taderas.“

Antalos pomalu přikývl a otočil se k Stackowitzové. „A dokážeme Simeral ubránit, Anno?“

Na tváři Stackowitzové se opět na kratičký okamžik mihla vlna všech možných emocí. „Vaše Výsosti, pokud Simeral nedokážeme udržet, spálíme ho na prach.“

„Paní ředitelko, je zde ballingtonská velvyslankyně.“

„Ať jde dál,“ řekla Stackowitzová svému asistentovi a uložila si dokument, který studovala, než vstala a obešla stůl, aby si mohla potřást rukou s ballingtonskou velvyslankyní.

Julia Karková byla drobná žena asi o dvacet centimetrů menší a o dvacet let starší než Stackowitzová. Nabízenou ruku přijala s úsměvem, který si jako žena v diplomatických službách trénovala celé dekády. Nicméně zatvářila se zmateně.

„Omlouvám se, madam Stackowitzová, ale měla jsem za to, že mi bude poskytnuta audience u prince regenta.“

„A také bude, Vaše Excelence, nicméně princ regent usoudil, že bude vhodné, když se nejdříve setkáte se mnou k předběžnému jednání.“ Usmála se. „Pokud se nemýlím, vaše problémy budou určitě také spadat do mé kompetence.“

Karková se na okamžik zarazila a nechala se uvést do křesla před stolem Stackowitzové. Potom ale pomalu přikývla.

„Máte pravdu, samozřejmě. Co všechno víte o situaci v Ballingtonském společenství?“

„Prakticky všechno,“ odpověděla Stackowitzová a její úsměv zmizel. „Máme přehled o našich přátelích. A prosím vás, nebojte se mluvit na rovinu. Pokud mám vládě kancléřky Gillianové nějak pomoci, nemůžeme chodit kolem horké kaše.“

„Nu dobrá, pak jistě víte, že v našich ozbrojených silách vládne chaos. Hlavně v loďstvu. I po prakticky kompletní obměně všech vyšších důstojníků stále panují nepokoje. Spousta důstojníků i řadových astronautů má dojem, že naše vláda zradila vyhlášením neutrality spojence.“

„Což samozřejmě není pravda, jen jste se chtěli vyhnout zbytečné válce, která se vás netýkala.“

„Samozřejmě.“

I přes dohodu o upřímnosti se obě ženy tvářily, jako by to myslely naprosto vážně.

„Na vině je hlavně legenda Justiny Tarziniové, která vede tu takzvanou Ballingtonskou flotilu v exilu. Samozřejmě, že Antonio Savaleri je politický vůdce té exilové komunity zrádců, ale je to Tarziniová, ke které astronauté vzhlížejí, hlavně po jejím údajném hrdinství u Sinaje. Od Bitvy o Sinaj k ní zběhlo padesát jedna našich lodí, z toho dvacet tři bitevních křižníků.“

„Padesát dva,“ opravila ji Stackowitzová. „Jedna fregata zběhla před několika týdny, jsem si jistá, že vaši lidé vám pošlou zprávu co nejdříve.“

Nikdy neuškodilo dát lidem vědět, že o nich víte víc než oni sami. Hlavně, když to jsou vaši spojenci.

„V každém případě to už je více než čtvrtina našeho loďstva,“ pokračovala Karková, „a některé lodě nezběhly jenom kvůli tomu, že na jejich palubách proběhly krvavé boje a posádky jsou teď nekompletní. K tomu přičtěme nepokoje na všech planetách Ballingtonského společenství. Kancléřka Gillianová má pocit, že situace brzy přeroste do otevřené revoluce – nejspíš financované Astoňany – a Ballington tak bude vtažen do války.“

A Gillianová se nepochybně také bojí, že skončí pověšená na nejbližším sloupu.

Motivy Gillianové vlastně nebyly nijak neobvyklé. Ta žena před lety prostě chtěla moc a využila k ní kliku, která chtěla zůstat mimo válku. To se jí povedlo a teď se snaží u moci udržet, dělat velkolepá gesta, aby si získala přízeň davu. Začalo to zavedením zákonů se zpětnou platností, potom to šlo přes tichou likvidaci politických odpůrců a došla až sem. Prakticky odkázaná na pomoc Kasimiru.

Podle Stackowitzové to bude v současné situaci trvat maximálně tři roky, než se Ballington stane součástí Kasimirského císařství. Samozřejmě zcela dobrovolně a v zájmu trvalého míru.

„Chápu problém kancléřky,“ řekla nahlas. „Pokud se nemýlím, nejaktuálnější hrozbou je Justina Tarziniová.“

„Ano. Bohužel na Ballingtonu nemá žádnou nejužší rodinu,“ řekla Karkové. Ballingtonská tajná služba se dobře učila od Kasimiru. Vyhrožovat – byť nepřímo – lidem přes jejich rodiny byla osvědčená metoda. Daleko osvědčenější než ti spící agenti, o které se snažil Direktorát, dokud jim celý plán před osmi měsíci nevybouchl.

„Má blízkého rodinného přítele, viceadmirála Esterhala, ale ten je tak loajální a apolitický důstojník, že ho nemůžeme odstranit. Dokonce zběhnutí Tarziniové odsoudil.“

„Vhodné řešení se zdá být Justinu Tarziniovou zlikvidovat.“

„To je těžké. I u Sinaje v nejtěžších bitvách byla pouze zraněna. Nemůžeme spoléhat na to, že padne v boji. A zavraždit ji nepůjde, když je ve své flotile obklopena tisíci dalšími zrádci.“

„To chápu. Nicméně likvidace nemusí znamenat jen fyzické zabití. Pro vaše krátkodobé účely by ji stačilo pouze zdiskreditovat, ne?“

Karková si odfrkla. „To by samozřejmě šlo, ale půlka lidí na Ballingtonu – a tak dvě třetiny na její rodné planetě Nuovo Laziu – si myslí, že ta ženská chodí po vodě. Jak byste ji chtěla zdiskreditovat?“

Stackowitzová sledovala výraz velvyslankyně a uvědomila si, že kancléřka Gillianová je připravena přijmout ještě výraznější – a permanentnější – pomoc od Kasimiru, než se domnívala.

Pokud by se jim podařilo nějak zneškodnit Tarziniovou a alespoň dočasně uklidnit situaci na Ballingtonu, mohli by si u Gillianové diktovat zajímavé podmínky.

„Myslím, že nějaké možnosti máme, nechte mě to probrat s mými analytiky…“

2.

Specialista 2. třídy Michal Becke byl na palubě bitevního křižníku Vanguard sotva čtyři dny a teprve se začínal rozkoukávat. Vlastně se rozkoukával úplně ve všem. Becke byl u Astonského loďstva teprve čtyři měsíce, prošel zrychleným výcvikem, prospěl jako jeden z nejlepších a poslali ho sem ke stanici Sormia – o které do té doby vůbec nevěděl, že existuje. Tam překvapení ale pouze začalo. Becke nejdřív musel na brífink, kde jim nerudně se tvářící poddůstojník vojenské rozvědky vysvětlil, že pokud o samotné existenci stanice byť jen ceknou, poruší zákon o státním a vojenském tajemství a v lepším případě stráví několik následujících dekád v dolech v Harunském pásu asteroidů.

Záhy jim vrchní poddůstojník vysvětlil, že zde se nedávno dokončila stavba třiceti nových bitevních křižníků, které Astonská unie staví v tajnosti s pomocí mimozemské technologie od Teradonů. Becke do té doby věděl, že nějaká mimozemská rasa jménem Teradoni existuje, ale to bylo tak celé.

Potom jim přečetli, kam budou zařazeni, a Becke se spolu se čtyřiceti dalšími nováčky stal technikem na palubě bitevního křižníku Vanguard. Loď byla stejně nová jako její posádka – a vyrobená za pouhé tři měsíce – a na palubě měla pouze sedmdesát procent stavu. Becke tedy střídal několik různých oddělení, podle aktuální potřeby. Nejvíc se mu asi líbilo v hangáru. Nejdivnější mu přišla služba ve strojovně. Částečně proto, že generátor mimoprostorového okna byl také dílem Teradonů a měl na palubě i teradonskou obsluhu. Becke se snažil sebevíc, ale na ty velké kovové chobotnice si prostě nemohl zvyknout.

V hangáru navíc zatím nebylo moc práce, protože na Vanguard ještě nebyla přidělena kompletní letová skupina. Na druhou stranu, technici v hangáru byli vždy po ruce na čestnou stráž pro přílet a odlet vysokých důstojníků, jako byl kapitán lodi. A kapitán Vivian Evansová, která měla Vanguard na starosti, létala poslední dobou skoro každý den na konferenci na stanici Sormia nebo na jinou z dokončených lodí v soustavě.

„Tušíš, kdo to letí tentokrát?“ zeptala se vedle něj Olivia Tarková, jeho o rok starší parťačka, se kterou procházel přijímačem, zatímco se všichni řadili do dvojstupu.

„Nevím, asi se kapitán zase odněkud vrací?“

„To těžko, kapitán jde támhle,“ šeptla vedle něj a Becke otočil hlavu.

Měla pravdu. Kapitán Vivian Evansová právě vešla do hangáru v nažehlené uniformě a doprovázená několika dalšími důstojníky. Takže čekají někoho jiného. Co však Beckeho zaujalo víc, byl fakt, že za Evansovou přicházela i řada dalších astronautů a dvě družstva mariňáků. Pro koho tahle čestná stráž byla?

„Vyrovnat!“ zahulákal velící poddůstojník, řečený bocman. Procházel podél řady astronautů, přísným okem hledal jakýkoliv nedostatek.

Magnetický vlek do vnitřního hangáru vtáhl raketoplán a navedl ho přesně mezi dvě řady nastoupených astronautů.

„PÓ-zor,“ zahulákal bocman a ozvala se elektronická píšťalka.

Becke se vypjal do pozoru, hleděl přímo před sebe. Nespatřil, kdo sestupuje po rampě raketoplánu, ale z reproduktoru v hangáru se to hned ozvalo.

„Velkoadmirál Basil, nejvyšší velitel Astonského loďstva, na palubě.“

Basil? Tady? Panebože. Becke měl co dělat, aby se nepohnul. Ale reproduktor zahlásil hned další jméno.

„Admirál Tyler, velitel Čtvrté útočné flotily, na palubě.“

Nejen Basil, ale i Tyler? Hrdina od Sinaje, milovaný i zatracovaný kvůli tomu, co udělal u Argonautu a jak prohrál v bitvě o Simeral.

„Admirál Tarziniová, Ballingtonská flotila v exilu, na palubě.“

Na Beckeho to bylo moc. Jméno Tarziniové samozřejmě také slyšel. Někdejší Tylerova nepřítelkyně, nyní velitelka balligtonských jednotek v exilu a…

„Generál Savir, velitel Sinajské domovské flotily.“

Takže tu jsou i Sinajci. Co se to děje? A Savir je asi ten nejdrsnější parchant, kterého Sinaj zplodila. A to je co říct!

První admirálové už došli ke kapitánu Evansové, která zasalutovala. Ale hlásič neúprosně pokračoval.

„Viceadmirál Tabori, velitel První útočné flotily, na palubě.“

O tom Becke moc neslyšel. Evidentně velel jedné z flotil a jméno Tabori bylo v loďstvu docela známé, ale víc nevěděl.

„Viceadmirál Kukov, velite stanice Sormia.“

To jméno znal. Spíš administrátor než velitel, měl na starosti celou tuhle stanici a všechny lodě, které se budují ve zdejších loděnicích.

„Kontradmirál Spalding, kontradmirál Urkasan, kontradmirál Cairstairsová.“

Neřekl zařazení, což asi znamenalo, že zatím žádné neměli. Becke ta jména znal, hlavně Spaldingovo. Nejmladší admirál v historii Astonského loďstva, jeho operační skupina bitevních křižníků třídy Warspite-B se stala legendární v bitvě o Simeral i o Sinaj, kde byla prakticky celá zničena. Spalding navíc začínal u loďstva jako řadový astronaut. To potěšilo každého mladého nováčka jako Becke; někdo, kdo začínal jako on, to dotáhl tak daleko.

Na stanici Sormia Spalding spolu s Urkasanem a Cairstairsovou dohlížel na stavbu lodí jako Vanguard a šuškalo se, že tihle admirálové povedou první operační skupiny do boje.

Kapitán Evansová už na palubě přivítala všech osm admirálů a jednoho generála – Becke nikdy nepochopil, proč Sinajci nemají v loďstvu námořní hodnosti jako všechny ostatní státy – a nyní je odváděla z hangáru.

„Rozchod!“ zavelel bocman.

Čestná stráž se rozestoupila a Becke se podíval na Tarkovou. „Tyjo, půlka těch lidí jsou hrdinové. Co se tu děje?“

„Problémy,“ řekla Tarková suše. „Vždycky, když se to na palubě začne množit admirály, znamená to problémy, to si zapamatuj.“

„Máte moc krásnou loď, kapitáne Evansová,“ řekl admirál Sean Everett Tyler, když Vivian Evansová o půl hodiny později uvedla svých devět vysoce postavených hostů do vlajkové brífinkové místnosti pod neobsazeným operačním centrem.

„Děkuji, pane,“ řekla. Čekala, až se všichni usadí, a potom – jako služebně nejmladší přítomný důstojník – se zasedla sama k ovladači velké nástěnné obrazovky. „Musím se ale přiznat, že se s ní teprve sžívám. Velení jsem oficiálně převzala před několika týdny, ale od té doby pomalu každý druhý den trávím na některé z jiných lodí.“

„Tak už to chodí, když o teradonské technologii v boji víte nejvíc, kapitáne,“ řekl Basil a vrazil si do pusy své typické párátko. „Ale vyškolila jste tu dobrý tým dalších lodí, takže myslím, že brzy budete moci na Vanguardu trávit mnohem více času.“

„Já kapitánu Evansové navrhoval, aby zůstala na Sormii další tři měsíce,“ poznamenal Kukov. „Ale personální oddělení mělo jiné nápady.“

„To chápu,“ řekl Tyler. „Ne každý chce být kancelářská krysa jako ty, Vincente. Až tahle flotila vyrazí do vesmíru, budeme potřebovat všechny schopné kapitány, které máme.“

Několik admirálů se zasmálo a Vivian si uchovala kamenný výraz. Před pěti lety by nejspíš při takové poznámce zrudla jako řípa. Naštěstí se zkušenostmi se naučila nejen lépe velet v boji, ale i přijímat komplimenty.

„Děkuji, admirále Tylere,“ řekla neutrálně.

„V každém případě,“ ozval se znovu Basil, „náš problém je, že těch lodí je stále málo a ty, které jsou, nejsou připravené. To je jeden z důvodů, proč jsem se rozhodl přiletět osobně a zjistit, jak se věci mají. Druhým důvodem samozřejmě je potřeba osobně vidět ty nové lodě v akci. Proto tu jsou admirál Tarziniová a generál Savir jako zástupci spojenců a k tomu admirálové Tyler a Tabori jako dva velitelé flotily. Chtěl jsem, abychom se tu všichni sešli a probrali možnosti i nedostatky těch lodí. Stejně jako to, kdy budou připravené pro využití. Po tom, co admirálové Tyler, Tarzinová a generál Savir dokázali u Sinaje – a vlastně i admirál Spalding – se nemusíme v dohledné době bát kasimirského útoku na Sinaj. Zároveň jsme výrazně narušili nepřátelskou výrobu Mortisů. Iniciativa přechází na nás – což teď dokládají hlavně naši pěšáci v Kolonizovaném prostoru – ale abychom si ji udrželi, potřebujeme tyhle lodě a potřebujeme jich co nejvíc.“

Podíval se na Vivian. „To není nic proti vám, ani proti admirálu Kukovovi, ale technologické balíčky od Teradonů dostáváme už sedm měsíců. Podle odhadu měly rychlovýrobníky vyprodukovat už alespoň šedesát bitevních křižníků. Zatím jich máme třicet a jenom asi o deseti bych byl ochoten prohlásit, že jsou docela funkční. Nejsem tu od toho, abych na někoho svaloval vinu, chci jen znát situaci a slyšet návrhy, jak se s ní vypořádat. Kapitáne Evansová, do toho všeho vidíte nepochybně nejvíc, můžete něco říct?“

„Jistě, pane.“ Vivian si na obrazovce vyvolala schéma Vanguardu. „První věc, kterou bych ráda zmínila, je fakt, že instalace teradonských rychlovýrobníků nebyla tak rychlá, jak jsme předpokládali. Syntéza lidské a teradonské technologie v malé míře, jako jsme to udělali na palubě mé bývalé lodi Indomitable, byla jedna věc. Upravit celé vybavení loděnic je něco docela jiného.“

„Nemluvě o tom, že Sormia byla nová stanice a ještě jsme vychytávali mouchy v naší technologii,“ dodal Kukov a z náprsní kapsy vylovil cigaretu. „Museli jsme ty krámy vyzkoušet na omezeném prostoru, než budeme trávit čas a člověkohodiny tím, že bychom do všech doků v loděnicích rvali technologii, u které nevíme, jestli bude fungovat.“

„Já to chápu, Vincente,“ řekl Basil. „Může kapitán Evansová pokračovat?“

Kukov si zapálil a natáhl se blíž k ventilátoru. Vivian ještě dokázala pochopit, že kouří, nikdo ale nepochopil, proč si někdo s jeho platem a postavením úmyslně kupuje ty nejlevnější a nejsmradlavější cigarety.

„Samozřejmě, prosím, pokračujte, kapitáne.“

„Děkuji. Jak řekl admirál Kukov, muselo se to nejdříve vyzkoušet v omezené míře, proto se nejdříve zahájila stavba Vanguardu a Inexorable. Během prvních týdnů se vychytaly některé mouchy a potom se stavba rozšířila a se zpožděním čtyř týdnů se začaly stavět ještě Attacker, Ardent, Revenge a Termangant. Rychlovýrobníky se záhy zapojovaly i do dalších částí loděnic a nyní jsou v plánovaných třiceti docích. Na víc v současnosti nemáme od Teradonů prostředky. Nicméně výroba postupovala po fázích, takže i když Vanguard a Inexorable byly vypuštěny do vesmíru už před dvěma měsíci, posledních šest bitevních křižníků vylétlo z doků před týdnem. Další várka třiceti lodí by měla být hotová najednou za projektované tři měsíce. Celý proces bude rychlejší nejen kvůli tomu, že rychlovýrobníky jsou už na místě a funkční, ale i tím, že do nových lodí můžeme zavést úpravy a poučení, která jsme si odnesli z první várky.“

„A jaká ta poučení jsou, kapitáne?“ zeptala se Justina Tarziniová.

„Mimo jiné spousta maličkostí. Nezapomínejme, že tyhle lodě jsou nové třídy Liberator, jsou sice vedené jako podtřídy Liberator-B, ale to je detail. Vanguard a Inexorable byly vypuštěny dříve než první původní Liberatory, takže jsme museli vychytávat řadu problémů – nebo much, jak říká admirál Kukov – které jsou součástí testování každé nové třídy.“

„Přesně tak.“ Tabori se podíval na Justinu. „Prvních dvanáct Liberatorů se připojilo k mojí flotile u Haruny teprve před měsícem – po hodně dlouhém zpoždění. Další várka těchhle klasických Liberatorů – kterou čekáme až za půl roku – také už implementuje poznatky od lodí vyprodukovaných tady na Sormii.“

„Druhá věc je,“ pokračovala Vivian, „že u prvních Liberatorů-B jsme se snažili zakomponovat do konstrukce příliš mnoho teradonských vylepšení a ne všechny se v praxi ukázaly být praktické. Například Vanguard a Inexorable jsou jediné dvě lodě z první várky, do kterých se instaloval plnohodnotný teradonský generátor mimoprostorového okna, lodě jsou sice schopné velmi přesných mimoprostorových skoků – stejných, jako nové raketoplány třídy Clipper – ale pro manévry flotily je to zbytečné. Dalších osm lodí má mimoprostorový generátor s několika úpravami a nezbytnou teradonskou obsluhou, ale to sice zvýší rychlost lodi v mimoprostorovém okně, ale design a vývoj přidal skoro měsíc do doby stavby a usoudilo se, že jednodušší bude nainstalovat klasické generátory SFP Mark VII používané už na Warspitech, a pokud by někdy nastala situace a celá flotila musela letět rychleji, provedeme úpravy, podobně jako se to udělalo na Indomitable.“

„Děkuji, kapitáne Evansová.“ Basil se podíval na Kukova. „Vincente?“

Kukov vyfoukl trochu kouře do ventilátoru. „No, z mého pohledu – a já se v těch lodích tolik nešťourám, vidím to z širší perspektivy – je hlavní problém personál. Nemáme ho prostě dost a ano, já vím, že ho není dost nikde. Vanguard má sedmdesátiprocentní stav a to je to nejlepší, co máme. Poslední dvě lodě, které sjely z doku, mají na palubě jen asi třicet astronautů, kteří dohlížejí na systémy podpory života. “

Basil si vyndal z pusy párátko. „Jo, ten problém existuje a snažíme se ho řešit i na admiralitě. Už teď protahujeme rekruty výcvikem o měsíc rychleji, než jsme dělávali, a toho se prostě děsím. I ten nejposlednější astronaut na palubě musí umět spoustu technických úkonů a nemůžeme jim jen ukázat, co mají mačkat. Výcvik trvá dlouho, i když rekrutů máme víc než kdy předtím. Pokud něco posílilo nábor, tak to bylo vítězství u Sinaje. Pořád je to ale málo. Za tři měsíce ty lidi mít budeme, teď ne.“ Kývl na Tarziniovou. „Dokonce se uvažovalo, že část flotily dáme Ballingtoňanům nebo Sinajcům, ale Ballingtonská flotila v exilu má také nedostatek personálu, protože lodě, které k ní přeběhly, samy utrpěly ztráty. A Sinaj momentálně jede nadoraz, potom, co při poslední bitvě získala všechny zajaté kasimirské lodě.“

Tarziniová i Savir souhlasně přikývli.

„Já vím, já vím,“ řekl Kukov. „I s pokročilou automatizací potřebují lodě třídy Liberator – nebo Liberator-B – třináct set deset lidí. To je přes třicet devět tisíc astronautů a důstojníků. A za tři měsíce tu bude dalších třicet Liberatorů béček a s nimi bude potřeba dalších třicet devět tisíc lidí.“

„A to nemluvíme o podpůrných lodích, lehkých křižnících a fregatách, které budou potřebovat také posádky,“ ozval se Spalding.

„Ale těch nebude v celém příštím roce tolik,“ řekl Tabori. „Realita je taková, že bitevní křižníky budou mít při výrobě přednost a nebudeme mít ke každému bitevnímu křižníku dvě fregaty a lehký křižník jako krytí, jak bývalo zvykem.“

Basil přikývl. „Nicméně stejný konvoj, který sem přivezl nás, dovezl i šest tisíc dalších astronautů – z toho dvě stovky důstojníků. Je to pár kapek v moři, ale lepší než nic. Další čtyři tisíce dorazí do týdne z Valerie, ale… prostě budeme muset teď po kouskách ukrajovat z jiných lodí, což nemá rád žádný kapitán. Ale pozvolna budeme moci navyšovat stavy, aby nová flotila byla nejpozději za čtyři měsíce připravená.“

Vivian v duchu přikývla. Žádný kapitán neměl rád, když mu přišel rozkaz, že má ze své lodi okamžitě odvelet daný počet astronautů a důstojníků – hlavně když sám nedostane náhradu a jeho posádka bude muset pracovat v delších směnách, aby zacpala trhlinu v organizaci. Nemluvě o tom, že žádný kapitán se dobrovolně nevzdá svých nejlepších lidí, takže o kvalitě přicházejících členů posádky se dalo pochybovat.

Nicméně Basil měl pravdu. Jinak to nepůjde. Zatím.

„Potřebuji vám říct ještě jednu důležitou věc, ale nejdřív bych rád tohle dokončil. Takže Vincente – a kapitáne Evansová – máte ještě nějaké nedostatky, na které byste chtěli poukázat? O personálu vím.“

„Munice máme dost, to je pozitivum,“ řekl Kukov. „Stíhaček je nedostatek, ale pokud vím, dalších dvacet perutí dorazí za dva týdny.“

„Ano. A stíhačky jsou bohužel úzce spojené s personálem. Vyškolit pilota taky není úplně snadné.“ Basil zavrtěl hlavou a podíval se na Vivian. „Ještě něco, kapitáne?“

„Nic dalšího mě nenapadá, pane. Všichni měli obavy z nových zaměřovacích a naváděcích systémů pro seekery, ale to funguje bez problémů. Částečně asi proto, že to ani není teradonská technologie, jako spíš systém upravený námi podle teradonského vzoru. Ale všechno je nové a rozhodně bych se svou lodí potřebovala pořádně cvičit – ideálně s plnou posádkou – než bych ji prohlásila za plně bojeschopnou. A totéž bych doporučila ostatním kapitánům.“

„Chápu a souhlasím, tomu se budeme věnovat také.“ Basil se na chvíli odmlčel a rozhlédl se po místnosti. „Jak asi víte, mluvil jsem o flotile. Vznikne nová Pátá útočná flotila. Její jádro budou tvořit nové Liberatory-B, o kterých Kasíci ani nevědí, že je stavíme. A proto by je mělo překvapit, až na ně Pátou útočnou flotilu pošleme. A to se jim nebude líbit.“

Vivian opět v duchu přikývla. Nedělala si iluze, že by se Kasíci časem nedozvěděli o stanici Sormia, ale v současnosti je její existence tajemstvím – a největší astonskou strategickou výhodou.

„A jakmile bude Pátá flotila secvičena a připravena, podnikneme s ní ofenzivu,“ pokračoval Basil. „Na to tlačí i vláda prezidenta Kurity. Naše společná astonsko-sinajská pozemní ofenziva na Tristanu, Kamalu a dalších planetách v Kolonizovaném prostoru je úspěšná, ale tam válku nevyhrajeme, potřebujeme velké strategické vítězství, dokud Kasíci nabírají dech.“

„Takže míříme na Simeral?“ zeptal se Tyler a Vivian cítila, jak se jí stáhl žaludek. Všichni to tušili, nebylo to žádné překvapení, všem bylo jasné, kam tahle flotila zamíří.

Přesto bylo zvláštní to poprvé slyšet. A v očích Tylera viděla téměř dychtivost.

Basil si z úst vyndal párátko. „Ano, na Simeral. Pátá flotila bude oficiálně aktivována příští měsíc a jejím hlavním strategickým úkolem bude osvobodit Simeral.“

Velkoadmirál Basil zůstal na palubě Vanguardu další dva dny, jako nejvyšší velitel dohlížel na cvičení a také mluvil s astronauty a snažil se povzbuzovat morálku, jak už bylo zvykem.

Zrovna seděl u snídaně druhý den své návštěvy, když se ozval bzučák interkomu.

„Ano?“

„Tady můstek, kapitán Evansová,“ ozval se známý hlas. „Pane, do soustavy právě přiletěla kurýrní sonda z admirality. Prioritní zpráva pro vás.“

„Z admirality?“ Basil se zamračil. Neměl být pryč ze sídla admirality na stanici Ithaka déle než dva týdny. V době mezihvězdného cestování to byla poměrně krátká chvíle. Pokud ho potřebovali kontaktovat, muselo jít o něco urgentního.

„Můžete tu zprávu přeposlat do mé kajuty?“

„Ano, pane. Ale potřebujeme váš kód nejvyššího velitele.“

Basil vstal od snídaně a přešel k počítačovému terminálu, kam naťukal svůj osobní kód a ověřil ho otiskem palce.

Komunikační sekce Vanguardu byla napojená na sondu a kód hned přijala. Za chvíli se mu na monitoru zobrazila zpráva. Na obrazovce se objevil obraz jeho pobočnice, kapitána Robinsonové.

„Velkoadmirále, lituji, že vás vyrušuji, ale právě přiletěl kurýr ze Simeralu. Posílá ho přímo generál Kawagawa. Mají tajná data z kasimirské okupační správy, o kterých byste měl vědět…“

„Před třemi týdny odbojová buňka majora Morella – jeden z členů hnutí odporu pod generálem Kawagawou – pronikla do kasimirské centrály ve městě Padeborn a stáhla instrukce Direktorátu,“ řekl o dvě hodiny později Basil shromážděným admirálům, se kterými před pár dny přiletěl na inspekci. Byli v jídelně pro hosty na stanici Sormia a všichni se tvářili kysele.

„Věděl jsem, že ve chvíli, kdy nový regent – respektive ta mrcha Stackowitzová – dosadili do čela okupační správy na Simeralu toho fanatika Macaa, bude to jen horší, ale nikdy jsem netušil, že se rozhodnou vyhnat sázky až tak vysoko.“

„Co je v té zprávě, Leone?“ zeptal se Tyler a Basil si odfrkl.

„Spousta dílčích rozkazů, ale jedno je hlavní – a přímo je to tam tak řečeno: ‚Simeral musí padnout do nepřátelských rukou jen jako radioaktivní pustina.‘ Čili přesně podle tohoto rozkazu kasimirští vojáci rozmísťují pod každým velkým městem několik jaderných náloží. V případě, že by se zdálo, že kasimirská První flotila planetu neubrání před naším náporem, generál Macao zmáčkne knoflík a… No, výsledek si můžete představit. Jenom v Hannoveru žije padesát milionů lidí. Následky by vlastně zničily celou planetu. I ti, co by přežili, by byli zasaženi silnou radiací a celá planeta by se proměnila ve velkou radioaktivní pustinu. Nemluvě o věcech jako jaderná zima a podobně.“

„Hajzlové,“ řekl Tyler.

„Myslíte, že by to opravdu udělali?“ zeptala se Tarziniová. „Pořád je to o lidech. Člověk musí ten knoflík zmáčknout.“

„Udělali,“ ujistil ji Tyler. „Macao je šílenec, naprosto oddaný císařství a navíc nemá co ztratit ani na osobní úrovni. Ví, že za zvěrstva, která páchal při okupaci na Silverbergu, bychom ho stejně zastřelili. Velitele okupace na Tristanu jsme zastřelili za menší zločiny. Takže nemá co ztratit. Proto ho Stackowitzová na Simeral dosadila.“

„Tady vidíte, jak dopadají nepromyšlené atentáty,“ ucedil Tabori a téměř proti své vůli se otočil na Savira. Sinajský generál za to sice nemohl, ale jeho vláda připravila a zosnovala atentát na císaře Drakose I., aniž by o tom řekla svým spojencům. „Zabili jsme Drakose, ale na jeho místo dosedl slaboch Antalos, za kterého vládne Stackowitzová. Tyrana nahradil šílenec.“

„Naše vláda ani Sabra se mnou své rozhodnutí nekonzultovaly, admirále Tabori,“ ucedil Savir. „Ovšem musím uznat, že z taktického hlediska měl atentát na Drakose smysl. Ne všechny operace musí mít strategickou logiku. Občas je nutné vzít v úvahu i morálku.“

„Ano. A to taktické hledisko nás dostalo sem.“

„Jen klid,“ řekl Basil. „Nemá smysl řešit, jak jsme se do téhle situace dostali. Situace je taková, jaká je. My musíme vymyslet, co s tím.“

Tyler pokrčil rameny. „Nějak zařídit, aby to neodpálili. Ale jak?“

„Může něco udělat generál Kawagawa a jeho lidé?“ zeptala se Tarziniová.

„Lidí má dost, prostředků ne. Po dvou letech odbojové činnosti přišli o většinu těžké techniky a jeho nejlepší jednotky jsou kousek po kousku opotřebovávány.“ Basil mrkl na Tylera. „Kawagawa Isitu známe, víme, že pokud někdo umí na povrchu udělat zázraky, je to on, ale tohle není práce jen pro odboj.“

„Jít pod všechna města na planetě a vyřadit bomby, to je prakticky nemožné,“ řekl Spalding. Mladý admirál nepředstíral, že by byl odborníkem na pozemní operace, ale to z přítomných nebyl nikdo.

„A i kdyby se to povedlo, vždycky může povrch vybombardovat flotila na oběžné dráze,“ dodal Tabori. „A to by určitě udělali, kdyby si všimli nějaké velké vzpoury na povrchu. Takže pokud se na povrchu pokusí ty bomby nějak vyřadit, musí to být ve chvíli, kdy už kasimirskou flotilu u Simeralu budeme zaměstnávat ve vesmíru my.“

„Zkoordinovat to bude noční můra,“ zoufal si Tyler a prohrábl si prošedivělé vlasy. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Vím to o dvě hodiny déle než vy a geniální řešení mě nenapadlo,“ souhlasil Basil. „Ale rozhodně musíme na povrch poslat víc než jen pár jednotek Commandos. Musí to být dost velká jednotka, aby mohla operovat na několika místech na planetě. Jednotka, která se postaví i hejnu Mortisů a zároveň ji nebude možné jen tak rozbombardovat.“

„To je asi spíš otázka pro generála Brandauera,“ řekl Tyler. Generál Karl Brandauer se stal nejvyšším velitelem vesmírné pěchoty poté, co se Kawagawa Isito při evakuaci Simeralu rozhodl zůstat na planetě a vést odboj.

„To ano,“ řekl Basil. „Nicméně mu chci navrhnout, aby pozemní operací na Simeralu pověřil Jamese Novatta.“

„Novatt.“ Tyler se mračil, ale to jméno znal. Novatt velel nyní jedné z astonských divizí operujících na Tristanu. Byl to důstojník ze starého, téměř šlechtického rodu. V Astonské unii žádná šlechta sice formálně neexistovala, ale Novattové byli už mezi prvními kolonisty a za čtyři sta let se jejich bohatství a moc jen znásobila, takže nyní byli jedním z padesáti nejzámožnějších rodů v Astonské unii. Zároveň to byla klasická „politická rodina“, jejíž různí členové zastávali vysoké posty v senátu a vládě. Novattova teta byla před pětadvaceti lety prezidentkou Astonské unie.

Na rozdíl od spousty jiných velkých rodin nesloužili Novattové nikdy u loďstva, ale většinou je to táhlo k řadám vesmírné pěchoty.

James Novatt si udělal jméno už jako plukovník při evakuaci Simeralu, a nyní jako generálmajor prakticky zlomil kasimirský odpor na Tristanu a dokázal dobýt město Marianne s minimálními ztrátami ve vlastních řadách a využít teradonské technologie v pozemní operaci, aby rychlým úderem vyřadil matriarchy Mortisů.

Problém Novatta byl z Tylerova pohledu ten, že byl občas až příliš sebejistý. Pohyboval se s přirozenou nadřazeností. Rod a peníze udělaly hodně.

Jenže Basil měl pravdu, Novatt byl jednoduše zatraceně dobrý důstojník.

A i kdyby neměl, Basil byl nejvyšší velitel a opravdu měl na promyšlení celé věci více času.

„Takže necháme Novatta – a Kawagawu – vymyslet plán a sestavit pro to speciální jednotku, která na povrchu nějak vyřadí ty bomby, zatímco my budeme bojovat ve vesmíru?“ zeptal se.

„Jo, tak nějak,“ řekl Basil mrzutě a zoufale lovil v kapse párátko. Žádné nemohl najít.

Kukov zato našel cigaretu. „To bude potřebovat těžké jednotky, Commandos, průzkumné prapory a spoustu specialistů. A i tak to nevidím dobře.“

Basil párátko nenašel. Chvíli váhal a potom se natáhl ke Kukovovi a z krabičky mu vylovil jednu cigaretu pro sebe.

„Jo. Osvobození Simeralu ještě ani nezačalo, a už se pěkně zkomplikovalo.“

3.

„Cholera, to boli!“

Michael Kowalski ležel na kavalci v kanceláři velitele sekce C, nohavice kalhot vyhrnuté, a snažil se držet, zatímco mu hlavní seržant Benjamin Decker aplikoval světle modrou mast na obě lýtka. Kdyby je někdo zpozoroval, asi by se z tohoto obrazu dala vyvodit spousta závěrů.

Spousta velmi zajímavých závěrů.

„Už to bude, pane kapitáne, jen klid,“ řekl Decker tónem matky, která přebaluje obzvlášť neposedné batole. Seržantovy silné prsty vymačkaly z tuby skoro celou mast a roztíraly ji Michaelovi po lýtkách.

„To už si můžu udělat sám… Au!“

„Jen ležte.“ Decker se uchechtl. „A to jsem až doteď myslel, že jsem u vesmírné pěchoty a Commandos zažil už všechno. Naštěstí by se vám po té masti mělo ulevit, pane. Na obalu se píše, že do deseti minut budete zase běhat.“

„Kde jste to vůbec vzal?“

„U provianťáka.“

„A co jste mu řekl?“ Michael zrudl, jen co se na to ptal. On byl kapitán. Hrdina, kterého oslavovali jako jednoho ze zachránců Sinaje, když našel a zničil líhně Mortisů na planetě Peluana.

Jenže teď nemohl skoro chodit, protože jeho svaly po včerejším pochodovém cvičení zahájily stávku.

„Řekl jsem mu, že to potřebuju pro kamaráda, který má šok z náhlé soulože,“ řekl Decker s úsměvem. „Asi si myslel, že to chci pro sebe, ale to nevadí. Hlavní je, že se vám snad uleví. Až za hodinu budeme vítat nového velitele, budete už běhat jak nadržený křeček.“

„Díky,“ ucedil Michael. „A doufám, že to nikomu jinému neřeknete.“

„Já? Říct někomu, že náš mnoha hrdinskými činy proslavený velitel se nemohl hýbat, protože jeho svaly nezvládly celodenní pochoďák? To bych samozřejmě neudělal. Už jen proto, že ponížení důstojníci si potom v boji potřebují něco dokazovat a mají tendenci následně zabít sebe i většinu svých lidí. Včetně mé maličkosti.“

„Nebojte se, Deckere. Moje babička říkala: ‚Malá ostuda nám neuškodí a na velkou jsme zvyklí.‘ Toho se snažím držet.“

„Výborně, hned se cítím líp, pane.“

Michael se na kavalci pokusil posunout, ale potom si to rozmyslel. Nohy bolely úplně v každé pozici a mast ještě nezabrala. Může si dovolit tady ještě chvíli ležet.

Decker měl pravdu. Bylo to trochu ponižující. Fakt, že nikdy neměl rád fyzické drilování, ho neomlouval. Byl velitelem sekce C v jednotce Commandos CS-8. Nejelitnějších speciálních jednotek v sektoru Hirano. Jenomže dlouhé měsíce, kdy jejich jednotka jen seděla na Sinaji v táboře Praxol a doplňovala ztráty, si vybraly svou daň. Nejlepší jednotky zůstanou nejlepšími jen tím, že neustále trénují a zdokonalují své schopnosti. CS osmička byla po brutálních ztrátách na Basilice, kdy přišla o velitele i zástupce velitele a téměř polovinu lidí, odložena na Sinaj. Prvních pár týdnů bylo pochopitelných, vojáci dostali volno a mohli si oddechnout. Jenomže potom se zdálo, že se na jejich jednotku prostě zapomnělo. Obranná aliance zaútočila na Kamal, Tristan, Silverberg a další planety v Kolonizovaném prostoru, v jejich čele kráčely jednotky Commandos, ale CS-8 zůstávala zde a ani po osmi měsících neměla zcela doplněný stav.

Jednotka dostala nového velícího a ten působil dojmem spíše administrátora, ne bojového velitele. Také byl před měsícem přeložen. Major Neukirschová se stala zastupující velitelkou a nikdo nespěchal přidělit jednotce opravdového velitele.

A tak tu seděli na zadku, zatímco vznikaly celé nové jednotky Commandos. Když začala válka, vzniklo jednotek osm, nyní jich bylo dvacet. Více než polovina z nich bojovala v Kolonizovaném prostoru.

Je to hrozné, uvědomil si Michael. Prožil jsem tolik bitev, viděl tolik přátel umírat. A stejně se cítím ukřivděný, že tam nemůžu být s nimi. Chci být na Kamalu nebo Tristanu a bojovat. Obě planety mě sice už jednou málem zabily, ale to je mi jedno.

Cítil se zbytečný a nevyužitý. Občas se i bál, jestli na něj válečná zóna nepůsobí jako droga. Nemůže bez ní být. Ale moc nad tím nepřemýšlel.

Major Neukirschová alespoň poznala, jaké nedostatky CS osmička má, a tak začala zase pořádně drilovat. Nicméně včerejší pochod na osmdesát kilometrů prý nevymyslela ona, přišlo to jako nařízení shora.

Pokud to byla pravda, Michael netušil, proč by někdo nutil jednotku Commandos zrovna k pochodovému cvičení.

Nicméně měl dojem, že něco visí ve vzduchu. Nejdřív pochodové cvičení a dnes přilétá nový velitel. Proč by se rozhodli jim poslat teď nového velitele, pokud by…

Dveře do kanceláře se otevřely.

„Kapitáne Kowalski, měl byste… co to?“

Kapitán David Lars zůstal stát ve dveřích a zíral na ležícího Michaela, který ležel na kavalci s vyhrnutými nohavicemi, na lýtkách nanesenou světle modrou mast, a u kavalce pořád klečel seržant Decker.

„Co se tu děje?“ zeptal se opatrně.

„Kapitáne Larsi, tohle je takový rituál v jednotce. Probíhá to vždy mezi kapitánem a jeho hlavním seržantem,“ řekl Decker a vstal. Upřeně hleděl na Larse s naprosto vážnou tváří. „Seržant namaže nohy svého kapitána mastí, je to symbol, že každý důstojník dojde dál s podporou svého seržanta.“

Lars se tvářil zmateně. „Proč jsem o tom neslyšel?“

„Je to nová tradice, pane,“ ujistil ho Decker. Lars se nepozastavil nad tím, že termín „nová tradice“ je tak trochu oxymorón.

„Myslím, že vás ušetří, jste ještě nový kapitán,“ řekl Michael, odhodlal se a zkusil se posadit. „Ale můžete to samozřejmě zkusit. Hlavní seržant Sinclairová vám určitě ráda vyhoví.“

David Lars býval jedním z Michaelových dvou velitelů čety, ale před dvěma týdny ho povýšili na kapitána a převzal velení sekce F. Lars byl trochu neotrkaný, ale nikdo nepochyboval, že z něj nakonec bude dobrý velitel. Byl spřízněn se samotnou Sárou Larsovou, největší sinajskou hrdinkou.

Nicméně občas mu dělalo problém pochopit humor poddůstojníků.

„Co se děje?“ zeptal se Kowalski. Lars s ním sdílel kancelář, ale zdálo se, že se nejde posadit ke stolu.

„Major Neukirschová se poroučí. Raketoplán s naším novým velitelem přiletí o hodinu dříve, než bylo hlášeno. Na ceremonii se tedy máme dostavit v patnáct nula nula. Místo je pořád stejné, hlavní jídelna.“

„Rozumím.“ Michael si přetáhl nohavice zpět přes lýtka a pokusil se stoupnout. „Budu tam.“

„Výborně, pane.“ Lars věnoval jeho nohám jeden poslední pohled a potom odešel.

Poměrně rychle.

„Neměl byste si dělat legraci ze snaživých kapitánů, Deckere.“

„Pokud nevěděl, že si dělám legraci, tak si to zasloužil, pane,“ ušklíbl se Decker. „Už to nebolí?“

„Myslím, že bolest ustupuje,“ řekl Michael a udělal dva opatrné kroky.

„Au, kurwa. Nebo ještě ne.“

Když byla jednotka CS-8 nastoupená v jídelně, bylo patrné, že ještě nemá plné stavy. Velení speciálních operací občas přidělilo nováčka, ale většina šla k novým jednotkám Commandos, jež bojovaly v Kolonizovaném prostoru.

Michael ovšem stavu jednotky věnoval jen krátké povšimnutí. Jeho pozornost byla upřena na nového velitele jednotky, který na improvizovaném pódiu mluvil s majorem Neukirschovou. Ke svému překvapení ho poznával.

Plukovník Bernard Vernini byl Ballingtoňan a nejen to. Michael s ním sloužil v improvizované jednotce, když letěli k Simeralu osvobodit admirála Tylera z kasimirské vlajkové lodi. O schopnostech Verniniho tedy nebylo pochyb. Michael ani nevěděl, že přestoupil ke Commandos; co věděl, Vernini velel pluku Ballingtonské vesmírné pěchoty v exilu a naposledy byl nasazen na Kamalu.

„Ballingtoňan,“ šeptl vedle něj kapitán Hatano. „To bude zajímavý.“

„A rovnou plukovník,“ přidal se Lars. „Tohle je většinou práce pro podplukovníka.“

„Verniniho znám,“ řekl Michael. „Pánové, ať už se bude dít cokoliv, Verniniho k nám nepřiřadili jen jako administrátora. Půjdeme do boje.“

Víc už nikdo neřekl. Neukirschová se otočila k nastoupeným vojákům a promluvila do mikrofonu. „Všichni pozor. Vyslechněte rozkazy.“

Vernini ji vystřídal u mikrofonu a vytáhl starodávný papír. Začal číst.

„Pro: Plukovníka Bernarda Verniniho, Ballingtonská vesmírná pěchota, přičleněného k Oddílu zvláštních operací. Od: Generálmajora Niny Safirové, velící důstojnice Oddílu zvláštních operací.

Tímto dnem, 7. 5. 2679, se vám nařizuje, abyste převzal velení jednotky Commandos CS-8 se všemi právy a povinnostmi. Nezanedbejte tuto povinnost na vlastní nebezpečí. Podepsána generálmajor Nina Safirová.“

Odložil papír a otočil se na Neukirschovou. „Majore, tímto přebírám velení jednotky CS-8.“

„Plukovníku, tímto vám předávám velení jednotky CS-8.“

Vyměnili si zasalutování. Od této chvíle byl za jejich životy oficiálně zodpovědný plukovník Vernini.

Znovu se otočil k nastoupeným vojákům.

„Je mi ctí, že mohu vést jednotku s tak slavnými záznamy. Vím, že stejně jako většina z vás jsem tu i já nováček. Nebojoval jsem s touto jednotkou, ale bojoval jsem na jiných místech, stejně jako všichni ostatní nováčci. Čekají nás nepříjemné chvíle, až se budeme secvičovat dohromady, a vím, že nikdo nemá rád pořádný výcvik v terénu, ale bohužel je to nutné. Těším se, až vás všechny poznám, a věřím, že společně záznamy této skvělé jednotky doplníme o další vítězství. Zároveň věřím, že po skončení všech misí se zase všichni vrátíme zpět sem. Nemám žádná zvláštní pravidla. Možná jen jedno: bojujte tvrdě a neumírejte, dokud to nepřikážu. To je vše. Rozchod.“

Jasné a stručné. Nikdo si nezískal respekt speciálních jednotek tím, že by měl nějaké nabubřelé proslovy.

„ROZ-chod!“ zakřičela vrchní seržant Rösslerová.

„Posaďte se, dámy a pánové,“ vyzval plukovník Vernini své vyšší důstojníky o půl hodiny později. Jídelna byla už vylidněná, vojáci se vydali za svými povinnostmi. Velitelova kancelář nebyla dost velká pro pohodlné usazení osmi lidí, tak se Vernini rozhodl zůstat v jídelně. Seděl v čele dlouhého kovového stolu – v ozbrojených silách milovali šedivé obdélníky – a jeho důstojníci se posadili kolem.

Byla tu major Neukirschová a všech šest velitelů sekcí. Jako celá jednotka, i velitelé sekcí prořídli a proměnili se.

Kapitáni Hatano a Langsdorf ze sekcí B a E přežili Peluanu i Basiliku a stále sloužili u jednotky. Další velitelé byli noví a postupně přicházeli a odcházeli.

Kapitán Asperová převzala sekci A prakticky hned po návratu na Sinaj do táboru Praxol. Předtím sloužila jako velitelka čety u CS-6.

Kapitán Kazuči naproti tomu přišla k jednotce sotva před měsícem. Sekce D od návratu na Sinaj vystřídala tři velitele.

Sekci F převzala tehdy ještě kapitán Neukirschová, která měla službu u jednotky v týlu použít k plnému zotavení ze zranění, která utrpěla u CS-6. Nakonec byla povýšena na majora a stala se dočasným velitelem jednotky.

David Lars sloužil pod Michaelovým velením až donedávna, ale nakonec padlo rozhodnutí, že nahradí Neukirschovou jako velitel sekce F. Lars byl kompetentní a schopný, ale Michael věděl, že jeho rodinné konexe určitě neuškodily, protože byl povýšen na kapitána přes čtyři jiné nadporučíky, kteří byli služebně starší a nejspíš i schopnější.

Na druhou stranu, tvůj kariérní postup taky nebyl úplně normální, takže to asi Larsovi nemůžeš úplně vyčítat. Nezapomeň, že ty ses stal důstojníkem čistě z toho důvodu, že nikdo schopnější po ruce nebyl a tys byl vysokoškolák.

Vysokoškolák jsem vlastně pořád. Jen už ani nevím, kolik let mám „přerušené studium“.

Jediný přítomný, který nebyl důstojník, byla vrchní seržant Rösslerová, nejvyšší poddůstojník v jednotce a také žena, která celou jednotku držela pohromadě, když se s děsivými ztrátami na Basilice vrátili na Sinaj. Uctivě se posadila na nejvzdálenější konec velkého stolu a tvářila se, že plánuje spíše poslouchat než mluvit.

„Dámy a pánové,“ začal Vernini, „určitě máte spoustu otázek a já je všechny rád zodpovím. Také se těším, až se všichni seznámíme, a proto budu rád, když se mnou dnes večer povečeříte. Nicméně myslím, že něco je třeba si ujasnit hned, abychom všichni věděli, na čem jsme.“ Pousmál se. „Určitě všichni spekulujete, co se chystá. Nepochybně si říkáte, že jednotka asi nedostane jen tak nového velitele. Přemýšlíte, kam vyrazíme.“

Úsměv se rozšířil. „Kdybych vám teď řekl, že CS osmička dostala přednost na veškerý nový personál, určitě by to vaše přesvědčení ještě posílilo. A náhodou je to pravda. Do konce týdne sem dorazí osmdesát dva členů mužstva a šest důstojníků. To by nám mělo doplnit stavy do tabulkového počtu a nejspíš nám zbudou i nějaké zálohy, pokud se nemýlím.“

Michael v duchu přikývl. Jednotky Commandos měly standardně šest sekcí – vlastně oslabené roty – každou po šedesáti sedmi vojácích, z toho tři důstojníci. Kromě šesti sekcí byla ještě v jednotce velitelská četa, kde byl velitel, zástupce velitele, vrchní seržant, několik zajišťovacích družstev, komunikační specialisté, zdravotníci a podobně. Dohromady čtyři sta třicet vojáků.

S takovými posilami, o jakých Vernini mluvil, bude jednotka opravdu konečně mít plný stav. Secvičení bude větší problém.

„Takže vyrážíme, pane?“ zeptala se Asperová.

„Ano, a nejsme zdaleka jediní. Na Sinaji se v tuhle chvíli chystá na cestu dalších šest jednotek Commandos. Všechny doplňují stavy.“

„A co bude náš cíl, pane?“ zeptal se Michael na to, co se honilo hlavou všem. „Kamal? Tristan?“

„Ani jedno, kapitáne Kowalski. Míříme na Harunu.“

„Harunu?“

„Na Haruně samozřejmě nebudeme bojovat – ta planeta je díky bohu stále v našich rukou. Ale vytváří se tam expediční sbor, kterého budeme součástí. Jednotky Commandos sice vždy operovaly samostatně, ale člověk míní a válka mění. Takže pro nadcházející operaci bude každá jednotka Commandos součástí brigády a ty brigády utvoří expediční sbor.“

Michael přemýšlel. Byl nesmysl letět až na Harunu, aby se připravili na jakoukoliv akci v Kolonizovaném prostoru. To znamenalo, že Kolonizovaný prostor nebyl jejich cílem. A co jiného mohlo být…

„Naším cílem je Simeral, že?“ řekl nahlas.

Vernini spokojeně přikývl. „Přesně tak, kapitáne Kowalski. Byli jsme tam už na oběžné dráze, když jsme společně zachraňovali admirála Tylera. Teď se podíváme i na povrch.“

„Simeral,“ vydechl Hatano. „Slyšel jsem, že se něco chystá, ale…“

Všichni se cítili stejně. Bylo jim jasné, že Simeral nebude žádné šarvátka v Kolonizovaném prostoru. Simeral bude protiútok na místo, kde to Kasíky bude pořádně bolet.

Hodně vojáků – a hlavně novinářů – mluvilo o tom, že ochromení produkce Mortisů a úspěšná obrana Sinaje byl obrat ve válce. Ale neměli pravdu, Michael věděl dost o historii, aby si uvědomoval, že obrana netvoří obrat ve válce. Obrat tvoří úspěšná ofenziva.

Neúspěch Napoleona v Rusku by znamenal málo, kdyby na to nenavázali bitvou u Lipska. Válku v Pacifiku neobrátila bitva o Midway, ale ofenziva proti Guadalcanalu. Leopolda Čižinského zastavili u Země, ale zničili ho až protiútokem na Mars.

Přemýšlel, že něco řekne nahlas, ale většina kolegů by asi nepochopila jeho příměr.

„Během následujícího týdne budeme drilovat, jak to jen půjde,“ pokračoval Vernini. „Naši lidé nás budou nenávidět, ale jinak to nepůjde. Do týdne vyrážíme na Harunu.“

„Do týdne?!“ vydechl Langsdorf. „S prominutím, pane, ale do týdne se nesecvičíme s takovým počtem nováčků.“

„Já vím, kapitáne Langsdorfe, ve výcviku budeme pokračovat i na palubě našich transportérů a potom na Haruně se budeme secvičovat s celou brigádou.“

„A jak dlouho budeme na Haruně?“

Vernini se opět usmál. „Jako vždycky: dokud velitel operace nedá rozkaz, že vyrážíme.“

Na to mu bylo odpovědí pouze ticho. Vernini si všechny znovu změřil pohledem.

„Osvobozujeme naši domácí půdu, dámy a pánové, nezapomínejte na to. Tohle je první krok k vítězství.“

Michaela napadlo, jestli si plukovník uvědomuje tu ironii. Ballingtoňan nazval hlavní planetu Astonské unie „domácí půdou“.

„Kapitáne Kowalski, počkejte tu ještě chvilku,“ řekl Vernini, když se ostatní důstojníci – a seržant Rösslerová – sbírali k odchodu.

Michael vrhl krátký pohled na ostatní. Hatano mu věnoval krátké mrknutí, ale pokračoval dál za ostatními.

„Ano, pane?“ zeptal se opatrně.

„Posaďte se ještě.“

Michael se znovu usadil. Vernini počkal, až ostatní odejdou z jídelny, a potom se naklonil k Michaelovi.

„Nebojte se, Kowalski, chci se jen zeptat: cítil byste se na funkci operačního důstojníka jednotky?“

Michael se zamračil. „Já, pane?“

Vernini přikývl. „Už vás znám, ostatní ne, a vím, že máte rozum a umíte myslet mimo zaběhnuté rámce, jak se říká. Většinu svých bitev jste vyhrál proto, že vás napadlo něco, co jiné lidi ne.“

„Já to vidím spíš tak, že jsem měl štěstí, pane.“

„No a? Nevzpomínám si na dobu, kdy by byl na škodu důstojník, který má štěstí.“ Naklonil se k Michaelovi blíž. „Podívejte se, jednotky Commandos vycházejí ze sinajského stylu, čili jednotka na úrovni praporu – nebo CS – nemá štáb. Sinajci čekají, že velitel podle vlastního uvážení pověří štábními úkoly důstojníky z velení sekcí a čet. Což je to, co právě teď dělám.“

„Rozumím, pane.“

„To, co nás čeká, se bude hodně lišit od postupu operací, které jednotky Commandos do této chvíle prováděly. Provést záškodnickou akci s četou, sekcí nebo rotou je jednoduché. Na Simeralu nás ale mohou čekat i záškodnické akce s několika prapory nebo i s několika brigádami. Na to je potřeba větší štábní plánování, než je zvykem. Proto potřebuji vás.“

„Rozumím, pane,“ zopakoval Michael a v duchu nadával. Byl by rád, kdyby si Vernini vybral někoho jiného. „Takže budete chtít, abych vám pomáhal s plánováním operací a pokusil se zařídit, aby nám zemřelo co nejmíň lidí?“

„Přesně tak.“

„No úžasné.“

Vernini se zase usmál a poplácal Michaela po rameni. „Jen klid, Kowalski. Prostě dělejte to, co jste dělal doteď. Budu s vámi probírat plány, budu čekat, že přijdete se svými návrhy, a také očekávám, že mi řeknete, pokud budete mít dojem, že dělám kravinu.“

„Rozumím, pane,“ řekl Michael do třetice.

„To je vlastně všechno, co jsem potřeboval já k vám. Dobrá věc je, že v rámci brigády budeme mít zásobovacího důstojníka a já mám povolení mít ve velitelské rotě poddůstojníka přímo na zásobování, ale to v současnosti počká. Další věc: budu potřebovat zpravodajského důstojníka. Můžete někoho navrhnout? Vy ty lidi znáte lépe než já.“

„Ehm… neměl byste toto probrat spíš s majorem Neurkirschovou, pane?“

„Zeptám se i jí. Teď se ptám vás.“

Michael potlačil nutkání olíznout si rty. „Kapitán Hatano je asi nejlepší důstojník v jednotce. Ví, kdy má být tichý a pozorovat a kdy být agresivní. Ale neměl bych se takhle o něm vyjadřovat, je služebně starší než já. Sloužili jsme spolu odloučení na Peluaně a…“

„Ano, já vím. V pořádku. A jeho služebního věku se nebojte, požádal jsem vás o názor. Navíc myslím, že na Peluaně jste měl velení vy, že ano?“

„Ano, pane. Podplukovník Slayton předal pro odřad na Peluanu velení mně a kapitán Hatano to přijal.“

„Protože jste oba dobří vojáci. Což je něco, co budeme v příštích měsících hodně potřebovat.“

„Princ regent Antalos dnes osobně vyznamenal raněné astronauty z bitvy o Sinaj v sanatoriu Galipolli. Během návštěvy princ regent vyzdvihl jejich statečnost, s jakou odolávali nepřátelskému náporu, a zároveň zdůraznil, že je osobně přesvědčen, že za jejich porážkou u Sinaje stojí zrada někde na nejvyšších místech loďstva. U toho neopomenul zdůraznit příhodnost, že zrovna velitel Druhé flotily, admirál Sharrigan, bitvu jako jeden z mála vysokých důstojníků přežil a dokázal se vzdát.

Z dalších zpráv: vyšetřovací komise Kasimirského loďstva dnes potvrdila možnost, že zmizelá flotila Mortisů padla do nepřátelských rukou. Jeden z analytiků rozvědky loďstva uvedl, že nemají žádné přímé důkazy, ale domnívají se, že flotilu těchto organických lodí nějak získala Ballingtonská flotila v exilu, jejíž velitelka, Justina Tarziniová, ji hodlá použít k vydírání své domovské planety ve snaze přinutit Ballington silou, aby se zapojil do války…“

„Super,“ zabručel seržant Saul Kazir. „Takže Kasíci teď tvrdí, že Mortisy používáme my?“

„Jen Ballingtoňani,“ odpověděla desátník Rina Manoko, zatímco klapala informace do počítače. Jako komunikační specialistka ve velitelském družstvu sekce C měla v táboře i tu milou povinnost zpracovávat data nováčků. Čili posledních několik dní od příletu plukovníka Verniniho měla spoustu práce.

Společnost jí běžně dělalo právě poslouchání zajímavých pořadů. A záznam vysílání Kasimirské tiskové kanceláře rozhodně zajímavý byl. Vojáci odnepaměti poslouchali nepřátelskou propagandu pro vlastní pobavení. V současné válce tomu nebylo jinak.

Kromě rádia jí ovšem společnost poslední dobou často dělal i Saul Kazir. Obrovitý muž s tmavou pletí se tyčil nad drobnou Asiatkou, i když zrovna neseděla. Od návratu z Peluany se zdálo, že její společnost vyhledává ještě víc. Nic přímého ale neudělal. Kazir rozhodně nepůsobil jako ostýchavý typ, ale Manoko měla za to, že se stále vzpamatovává ze šoku na Peluaně. Byla to jeho domovská planeta a Kasimir ji vyhladil při testování Mortisů. Saul byl jeden z hrstky přeživších a ten cejch s sebou nesl léta a dokázal ho přetavit na nenávist proti všem Kasimiřanům.

Definitivně ho ale zlomil fakt, že Kasimiřané na troskách jeho domova vytvořili líhně Mortisů. A Manoko stále přemýšlela, jestli fakt, že na trosky jeho domova potom shodili salvu atomovek, ho spíše uspokojila – zlikvidovalo to veškeré stopy Mortisů –, nebo ještě více zlomila – už se tam nikdy nebude moct vrátit.

Nicméně Saul Kazir už svou nenávist filtroval lépe než kdysi. Možná to byl pokrok.

„Co to, proboha, posloucháte?“ ozvalo se ode dveří.

Manoko zvedla hlavu. Do kanceláře vcházeli tři vojáci, dva muži a žena. Dva vojíni a svobodník.

„A vy jste, kurva, kdo?“ zeptal se Kazir.

„Přidělili nás k vám,“ řekla svobodnice. „Máme se hlásit u sekce C… Co to posloucháte?“

V rádiu zrovna mluvili o statečném zapojení kasimirských dětí ve věku od deseti do čtrnácti let do válečného průmyslu.

Manoko se ušklíbla. „Kátékáčko. Kasimirskou tiskovou kancelář. Záznam na Sinaj doletěl sondou, je to pár týdnů staré vysílání.“

„Není to vlastizrada, tohle poslouchat?“

„Vlastizrada je klást debilní otázky,“ zavrčel Kazir.

Žena se zarazila. „Promiňte, seržante, já…“

„Je to zábava nebo získávání zpravodajských informací o nepříteli,“ řekla Manoko. „Sama se rozhodněte. A teď. Jména?“

„Svobodník Runcimanová.“

„Vojín Garko.“

„Vojín Keitel.“

„Já myslel, že ke Commandos se přidělují až svobodníci,“ řekl Kazir.

„Bejvávalo,“ řekla Manoko. „Víc lidí, větší spotřeba, nižší standardy.“

„Super.“

Tři nováčci nebyli moc nadšeni.

Manoko si v počítači vyhledala informace a potom přikývla.

„Dobře, Runcimanová a Keitel, vy jdete ke druhé četě. Hlaste se u staršího seržanta Kleistové – to je tahle budova o patro níž, první dveře nalevo. Garko, vy jdete k velitelskému družstvu jako záložní komunikační specialista.“

„A ke komu se mám hlásit?“ zeptal se Garko.

„Tady k seržantu Kazirovi.“

Saul Kazir vycenil zuby a nováček se zmenšil o několik čísel.

„Co vám to tu hraje za rádio?“ ozval se ode dveří nový hlas.

Manoko čekala, že Kazir použije stejnou odpověď jako na tři předchozí nováčky, ale potom si všimla, že nově příchozí má na límci frčku poručíka, tak rychle promluvila sama.

„To je kasimirská propaganda, pane, posloucháme to jako kulisu.“

Poručík si ji změřil. Mohlo mu být maximálně pětadvacet. Měl drobný nos, malá modrá očka a vlasy tak krátké, že nešlo poznat jejich barvu. Všechny si změřil lehce přezíravým pohledem. „Kde je kapitán Kowalski? Mám se u něj hlásit.“

„Kapitán Kowalski je ve sprše, pane,“ řekl Saul Kazir. „Potom jde s hlavním seržantem Deckerem obhlédnout ubikace.“

„V kanceláři bude asi za hodinu a půl,“ řekla Manoko. „V jeho nepřítomnosti se můžete ohlásit nadporučíku Ben Gurionovi. Ten je o patro níž, první dveře…“

„Řekli mi, že se mám hlásit přímo kapitánu Kowalskému,“ přerušil ji poručík chladně. „Hodlám se tedy hlásit přímo jemu, desátníku.“

„V tom případě budete muset asi do sprchy, pane,“ nadhodil Saul Kazir.

Poručík si ho měřil a potom se prostě zeptal: „Kde to je?“

„Na nádvoří. První budova napravo od brány.“

„Děkuji, seržante, desátníku.“ Poručík se otočil k odchodu. „A vypněte to podvratné rádio!“

Sinajské ozbrojené síly přistupovaly k dělení na důstojníky a mužstvo svébytným způsobem. Ve všech armádách byli zapotřebí důstojníci, a když se někdy stalo, že byl důstojnický sbor zrušen – většinou z politických důvodů, aby se zabránilo „elitářství“ – byl zase záhy v tichosti znovu vytvořen. Nicméně na Sinaji přece jen panovaly poněkud volnější vztahy mezi mužstvem a důstojníky a Sinajci to prosazovali nejrůznějšími způsoby. Jedním z nich byly společné sprchy pro mužstvo i důstojnický sbor.

Někteří astonští nebo ballingtonští důstojníci se nad tím pozastavovali, Michaelovi to nepřišlo nijak divné. Na univerzitě se také musel dělit o záchody se všemi profesory – a s celým patrem. Pokud mu něco přišlo divné, tak maximálně to, že oproti většině vojáků neměl žádné tetování a vypadal jako střízlík.

Vylezl ze sprchy do šaten a ručníkem si utíral obličej. Kovové psí známky mu plandaly na hrudníku. V těle měl sice identifikační čip, ale psí známky vám většinou nezničí nepřátelské záření, takže spousta jednotek je stále nosila.

Osušil si obličej a prohrábl si krátké vlasy.

„Hej, vojáku.“

Otočil se. U vstupu do umývárny stál mladík v uniformě poručíka.

„Kde najdu kapitána Kowalského?“

„Vy jste ten nový důstojník?“ zeptal se Michael s úsměvem.

„Kdo jste sakra vy, že se mnou takhle mluvíte?!“ vyštěkl důstojník. „Když se mnou budete mluvit, řeknete ‚pane‘. A odpovíte mi na otázku!“

A jéje, mladý cínový diktátor, který potřebuje nadávat a vyhrožovat, aby měl „autoritu“.

No, co, vychovat ho může později. Teď se alespoň může pobavit.

„Koho že jste to hledal, pane?“ zeptal se Michael nevinně.

„Kapitána Kowalského!“

„Michaela Kowalského?“

„Pro vás to je ‚kapitán Kowalski‘! A odpovězte mi na otázku, nebo první věc, co udělám, až ho najdu, je, že na vás podám stížnost!“

„Pro mě to není kapitán Kowalski, pane. Pro mě je to osoba, o které mluvím za použití osobního zájmena čísla jednotného.“

Tohle mladého důstojníka zarazilo tak, že nebyl schopný se ani vztekat. Rozhodně to však nepochopil. „Cože?“

Michaelův úsměv zmizel. „Já jsem kapitán Kowalski.“

Následovalo naprosté ticho trvající asi tři sekundy. Potom se důstojník narovnal.

„Promiňte, pane! Nevěděl jsem… Bylo mi řečeno, že tohle jsou sprchy mužstva.“

„Jsou, na Sinaji se to nerozlišuje.“ Michael si hodil ručník přes rameno a došel jinak celý nahý až k důstojníkovi. „Vaše jméno?“

„Donovan, pane. Poručík Victor Donovan.“

„Jaké vysvětlení máte pro své chování?“

Donovan se začal potit a nebylo to jen kvůli horké páře, která vycházela ze sprch. „Já… myslel jsem si, že jste člen mužstva, pane. V té… sprše se to nepozná.“

Michael se podíval k pasu. „Jo, tady jsme všichni, jak nás Hospodin stvořil, jak říkají na Sinaji. Ale myslel jsem vysvětlení vašeho chování v době, kdy jste myslel, že jsem řadový voják.“

Donovana to zarazilo. Nemělo by. Podle přízvuku byl Astoňan a Astonské ozbrojené síly své důstojníky učily, jak se nemají chovat k mužstvu.

„No, čekám…“

„Pane, domníval jsem se, že nerespektujete mou hodnost a…“

„Tak, jak jste se choval vy ke mně?“

„S prominutím, ano, pane.“

„Odkud jste, Donovane?“

„Z Astonské unie, pane. Konkrétně z Valerie, pane.“

„A bojoval jste kde?“

„Na Kamalu, pane, 2. prapor 98. pluku.“

„A předtím?“

„Nikde, pane. Bylo to mé první zařazení.“

Michael se usmál. „Kolik vám je let?“

„Dvacet čtyři, pane.“

„Dobře, to by odpovídalo. Jak tvrdé boje jste na Kamalu zažil?“

Donovan se nad Michaelem tyčil o dobrých deset čísel. A na rozdíl od Michaela byl oblečený. Přesto bylo naprosto jasné, kdo je v téhle konverzaci dominantní.

„No, nejtěžší boj byla ofenziva proti jednotkám Mortisů, pane.“

„Velel jste četě?“

„Ano, pane.“

„Kolik lidí jste ztratil?“

„Žádného, pane.“

„To jste asi dobrý důstojník…?“

„Ehm… letectvo zničilo sídlo matriarchy dřív, než jsme se do boje dostali, pane. 2. prapor vůbec nebyl nasazen.“

„Vystřelil jste vůbec někdy v boji?“

Donovan se stále potil. „Ne, pane.“

„Jak dlouho jste byl na Kamalu před tím, než vás doporučili do Commandos?“

„Pět týdnů, pane.“

„Um hmm…“

Michael věděl, že nároky se snižují s rostoucím počtem jednotek Commandos a ani sebelepší proces výběru nepomůže. Samotný fakt, že nikdy předtím nebyl doopravdy v boji, by nevadil – Michael také v boji nebyl, když poprvé letěl na Tristan. Ale v kombinaci s Donovanovým chováním to mohl být problém.

Michael také věděl, že od zahájení ofenzivy na Tristanu, Silverbergu a Kamalu probíhal nábor pro Commandos tak, že jednou za čas požádali velitele každého pluku, aby pro speciální jednotky vybral jednoho důstojníka a deset nebo patnáct členů mužstva.

Jenže v tvrdých bojích se velitelé neradi vzdávají nejlepších lidí. Doporučení vojáci ještě musí absolvovat pohovor s náborovým důstojníkem, ale tam už za ně mluví jen jejich složka a jak dotyčný náboráři „sedne“. Nedoporučuje je někdo, kdo je osobně zná.

Občas tudíž proklouzne méně než ideální důstojník.

„Dobrá, Donovane, co jste mi potřeboval?“

„Pane?“

„Kvůli něčemu jste mě hledal? Před tím, než jste se dopustil toho faux pas, co vás leckde mohlo stát kariéru.“

„Ano, pane. Ještě jednou se omlouvám, pane. Hledal jsem vás, protože se u vás mám hlásit, byl jsem přidělen k sekci C.“

„Dobrá. Beru vaše ohlášení na vědomí. Budete velitel první čety. Starší seržant Cuarón je vaším seržantem čety. A být vámi, budu se snažit sekat latinu.“

„Ano, pane.“

„Většina těchto vojáků prošla více bitvami než vy. Mějte to na paměti, až jim budete velet. A rozhodně dejte na rady seržanta Cuaróna. Rozhodně s nimi nemluvte tak, jako jste mluvil se mnou.“

„Rozumím, pane,“ řekl Donovan tónem, který začínal být trochu vzdorný. Jen maličko, ale…

Evidentně měl vlastní představu o komunikaci s mužstvem. Michael mu ji nemohl vzít, ať už by na něj řval sebevíc. Ale mohl mu dát jedno jednoduché vysvětlení.

„Za týden odlétáme na Harunu. Nesnažte se četu přetvořit k obrazu svému a nechovejte se jako nový šerif ve městě. Dejte na rady seržanta Cuaróna, a přežijete.“

„Rozumím, pane. Ale četě budu velet já? Bude na mně vytvořit procedury a postupy.“

„Ano, bude. Prozatím pro vás mám jen jednu radu. Víte, co se stává špatným důstojníkům?“

„Eh… zemřou, pane?“

„Přesně tak. Důstojníka, který se chová špatně v poli, zabije nepřítel. Důstojníka, který se chová špatně v kasárnách, zabijou také v poli, ale jeho lidé.“

Donovan chtěl ještě něco říct, ale Michael ho nenechal.

„Odchod, poručíku.“

Za Donovanem zapadly dveře a Michael zamířil ke skříňce s oblečením.

4.

„Chtěl jsi mě vidět, Leone?“

Sean Tyler se nechal uvést Basilovým pobočníkem do kanceláře nejvyššího velitele. Už byli zpátky na admiralitě na stanici Ithaka a Tyler dostal rozkaz tu zůstat a vypracovat seznam lodí a personálu ze Čtvrté útočné flotily u Sinaje, které se převelí k nově vznikající Páté flotile. Lodí nebude mnoho – jádro budou tvořit Liberatory-B, ale jak už se řešilo na Sormii, bude potřeba personál.

Nicméně něco Tylerovi říkalo, že Leon Basil ho nechtěl vidět kvůli tomu.

„Pojď dál, Seane. Posaď se.“

Pobočník se uctivě vzdálil a Basil zůstal za velkým stolem. Tyler se posadil naproti němu.

„Dáš si něco k pití, Seane?“

„Ne, díky,“ odpověděl automaticky a vzpomněl si, jak jejich dlouhodobý a komplikovaný vztah začal, když si tehdy poručíci Tyler a Basil vyměnili názory pěstmi a čelili disciplinárnímu řízení. Tyler nevěděl, jestli jsou teď, o spoustu let později, něco, co by šlo nazvat přáteli, ale rozhodně se respektovali. Od chvíle, co se Basil stal nejvyšším velitelem, spolu přicházeli do kontaktu mnohem častěji a museli se naučit spolupracovat.

„Díval jsem se na tvé návrhy na přeřazení personálu Čtvrté flotily a souhlasím,“ řekl Basil neutrálně. „Večerní sondou můžeme poslat rozkazy a personál ze Čtvrté flotily může být u stanice Sormia za měsíc.“

Tyler přikývl stejně neutrálně, jak to Basil řekl, a cítil ve vzduchu napětí. Oběma bylo jasné, že si ho sem Basil nepozval kvůli tomu.

„Chápu to správně, žes mi chtěl ještě něco?“ zeptal se.

„Ano, Seane, vím, že po celém loďstvu už koluje otázka, kdo bude velet nové Páté flotile. A vím, že to zajímá i tebe, ze zřejmých důvodů.“ Pokusil se o drobný úsměv. „Pátá flotila bude hned po svém vzniku naše nejvýznamnější formace s nejdůležitějším úkolem. A vím, že ji chceš.“

„Ano,“ řekl Tyler prostě a dál čekal.

Basil otevřel pusu a zase ji zavřel, potřásl hlavou. „Není asi žádný jednoduchý způsob, jak to říct. Pátou flotilu dostane Claude Tabori.“

Napětí v Tylerových útrobách překvapivě nepovolilo. Čekal, že něco takového přijde. Obličej měl jako vytesaný z kamene.

„Aha,“ řekl. Na víc se nezmohl.

Basil měl přesto za to, že mu své rozhodnutí musí obhájit.

„U Čtvrté flotily jsi udělal kus práce, ale… no, řekněme si to na rovinu, důvody, proč tě vláda nechtěla na žádném viditelném místě, pořád platí. Ale nebudu to alibisticky svádět na vládu. Tohle rozhodnutí nechali na mně.“

„Cože?“ Tyler počítal s tím, že vláda nebo jen ministryně obrany nebo prostě senát budou proti jeho jmenování. Ale že by Basil…

„Seane, nebudu předstírat, že to bylo snadné rozhodnutí. Faktem je, že mně nejde jen o vojenské účely. Vláda má pravdu s tím, že to bude viditelná pozice. A úplně upřímně, nelíbí se jim, že by měl Simeral osvobozovat někdo, kdo ho ztratil.“

„Hergot, Leone!“ Tyler vstal a začal přecházet po kanceláři. Nakonec se zastavil čelem ke stěně, na které visela olejomalba lodi Strikefast, Basilova prvního velení.

„Leone…“ začal pomalu, ale neotočil se. „Nechci si připadat jako Patton, když prosil Bradleyho o velení Třetí armády…“

„Jako kdo?“

„To je jedno. Já… udělal jsem hodně nehezkých věcí. Argonaut, Tristan, na Simeralu jsem to prohrál. Ale myslel jsem… Je to planeta, kterou jsem ztratil já, Leone. Já. Je jedno, kolik analytiků řekne, že to jinak nešlo. Já jsem ztratil Simeral. Na tom se s naším senátem shodnu. A proto ho chci zase dobýt zpátky, já… Krucinál, chci tam být, až tu planetu budeme osvobozovat! Hlavně pokud hrozí, že Kasíci spálí povrch na prach, než se k ní vůbec dostaneme!“

Basil pomalu vstal a obešel stůl až k Tylerovi. „Seane, je Tabori dobrý důstojník?“

„Sakra, Tabori je výborný důstojník. Chytrý. Chytřejší než já. Možná ne tak šílený a agresivní jako já, ale to nemusí být na škodu. Jo, je výborný důstojník. Chci velet, ale nebudu na něj házet špínu. Rád bych ho měl pod svým velením. Nebo i sloužil pod jeho velením.“ Se zábleskem naděje v očích se podíval na Basila, ale ten zavrtěl hlavou.

„To nejde, Seane. Claude Tabori sice dostane pozítří svou třetí hvězdičku, ale pořád jsi služebně starší než on. Vždycky je nepříjemné, když ti služebně mladší velí staršímu. Navíc ty jsi také velitel flotily se vším všudy. Nemůžu tě najednou nechat jen tak velet jednomu z Taboriho svazů. Vypadalo by to jako degradace.“

„Myslíš, že mi na tom záleží?“

„Nejde jen o tebe, jde o celkovou morálku.“

„Můžu letět jako pozorovatel…“

„To by bylo to samé. Tabori si zaslouží, aby mu žádný starší admirál nekoukal přes rameno. Je mi líto, Seane. Chápu tě. Krucinál, po mně přímo stříleli v budově admirality, když Kasíci prorazili naši obranu na orbitě. Utekl jsem z planety se staženým zadkem. Ale taky se nebudu u Páté flotily plést. Je mi líto. Velitelem bude Tabori a ty se vrátíš ke Čtvrté flotile.“

Justina Tarzinová seděla u snídaňového stolu a popíjela kávu, kterou jí připravila její pobočnice Monika Bentamorová osobně. Dělání kávy byla možná trochu neobvyklá práce na pobočníka – a hlavně důstojníka – ale Bentamorová trvala na tom, že kávu jednou za čas udělá.

Justině to nevadilo. Hlavně proto, že Bentamorová kávu uměla.

Nicméně jednou byla také důstojnice, a tak ji Justina přinutila, aby si s ní sedla ke stolu a posnídaly společně. Kromě ní byla v Justinině kajutě ještě Shaana Oldorfová-Svenská, její po léta nejbližší přítelkyně a nyní i zástupkyně ve velení Ballingtonské flotily v exilu.

Zároveň byla Shaana jedna z mála jejích podřízených kapitánů, kteří přežili bitvu o Sinaj.

Justina zamrkala. I po sedmi měsících si stále vyčítala, jak svůj operační svaz dovedla na smrt. Samotný fakt, že dost možná zvrátili průběh bitvy, ji dokázal utěšit jen do určité míry. Z osmadvaceti bitevních křižníků, které zavedla mezi kasimirskou flotilu, jich přežilo pět, z toho jen dva ballingtonské včetně její vlastní vlajkové lodi. O doprovodných lodích raději nepřemýšlela.

Sama byla zraněná, ale její vlajková loď byla jedna ze dvou, jež přežily. Justina ještě dnes zápasila s pocitem viny – hlavně v noci, když přišly noční můry. Sice věděla, o co jde, a psychologové na stanici Ithaka jí částečně pomohli, ale bolest ze ztrát tam byla pořád. Nicméně dokázala vykonávat svoje povinnosti.

„Takže, jak probíhají opravy, Shaano?“ zeptala se, když potlačila nepříjemné vzpomínky a odložila šálek kávy.

„Správce doku má za to, že Apollo bude moct odletět do dvou týdnů,“ řekla Shaana. „A už je načase. Posádka byla schopná hryzat přepážky, a i když do posádky už technicky nepatřím, to jejich rozpoložení je nakažlivé.“

„Nikdo ti nebránil přenést vlajku na jinou loď, admirále.“ Justina mrkla. „Máme z čeho vybírat.“

„Možná už jsem kontradmirál, ale pořád to bývala moje loď, kterou jsem já zavedla do bitvy. Měla bych být na palubě a kapitánu Valentinovi bych zlomila srdce, kdybych ho najednou opustila.“ Usmála se. I v Shaaniných očích byl vidět stín bitvy o Sinaj, ale Shaana byla od přírody veselá extrovertka. „Koneckonců, ty sis taky nevztyčila vlajku na té nejzdravější lodi.“

Justina na to nic neřekla. Nemusela. Vztyčila vlajku na Višnu, bitevním křižníku třídy Šiva, který také přežil Sinaj. K Ballingtonské flotile v exilu se od té doby sice přidalo dalších dvacet tři bitevních křižníků, většinou nepoškozených, byť s chybějícím personálem, ale Justina i Shaana měly za to, že pro dobro morálky by měly zůstat na lodích, které s nimi už peklem prošly. Justina musela velet flotile, takže se přesunula na palubu Višnu, jehož opravy skončily už před čtvrt rokem. Shaana byla povýšena na kontradmirála a zůstala na Apollu, který opravný dok na Ithace teprve opustí.

„A jak se ti líbila předváděčka nové kolekce bitevních křižníků?“ rýpla si Shaana.

„Mají spoustu much – myslím opravdu spoustu – ale až se nasadí, myslím, že se Kasíci budou divit.“ Potřásla hlavou a ukrojila si kus párku. „Myslím, že by je Basil měl nechat se někde zacvičit v bojových podmínkách, ale v malém počtu.“

„A to on neudělá?“

„Zatím nemá kde. Kasíci se drží spíš doma a v okupovaných soustavách. Naše Třetí útočná flotila je spíš už jen sbírka doprovodných lodí pro invazní lodě v Kolonizovaném prostoru, První a Druhá se drží u Haruny a Ithaky a Pátá flotila ještě nevznikla. Myslím, že časem se určitě ty lodě někde vyzkouší, ale lepší by bylo dříve než později.“

„Kde je ten nepřátelský svaz, když ho potřebujeme, co?“

„Něco takového.“ Justina usrkla kávy. „A jak je to s našimi loděmi?“

„Zatímco jsi byla pryč, tolik se toho nezměnilo. Tarnówští dobrovolníci se už integrovali mezi naše posádky, to snad pomůže. Také se ale potřebujeme secvičit.“

Justina opět přikývla. Tarnówané byli vždy spojenci Ballingtoňanů a i ti Ballingtoňané, kteří nemuseli Astoňany, měli rádi Tarnówany. Tarnów ve válce přišel prakticky o celé své loďstvo, ale přežilo dost tarnówských astronautů, kteří neměli loď. Naproti tomu Ballingtonská flotila v exilu měla lodě, ale většina z nich přišla o personál, když někteří odmítli následovat své posádky při tom, čemu mohli stále říkat „vzpoura“. Vznikl tedy kompromis a na ballingtonských lodích sloužili Tarnówané.

„To jsem ráda. A jakmile Apollo odletí z doku, hodlám secvičit celou flotilu. Potom uvidíme, jak nás…“

Zapípal interkom. Bentamorová se zvedla a u stolu stiskla tlačítko.

„Admirálova kajuta.“

Někdo jí cosi neslyšitelně říkal. Justina viděla, jak se řeč těla její pobočnice najednou změnila.

„Rozumím, zeptám se,“ řekla a zvedla oči k Justině. „Kurýrní sonda přivezla další zprávy z Ballingtonu, admirále.“

„Další zábavné vysílání o tom, jak ‚Zlá Tarziniová krade Mortisy‘?“ uchechtla se Shaana.

„Ne, madam… je to osobní vzkaz pro admirála Tarziniovou… Z Nuovo Lazia.“

* * *

Byl to zvláštní pocit. Rozhodnout se.

Sean Tyler byl zvyklý činit okamžitá rozhodnutí v žáru bitvy, ale tohle bylo něco jiného. Přemýšlel nad tím od svého rozhovoru s Leonem Basilem, věděl, že je to šílený nápad a dost možná řízená sebevražda a zvažoval, jestli mu to je nebo není jedno.

Měl tisíc důvodů, proč to nedělat, a ani jeden inteligentní důvod, proč do toho jít.

Nicméně Tyler věděl, že už je rozhodnutý.

Mohou mu to zakázat – a silou ho přinutit, aby to neudělal tak, jako tak, ale jeho názor nemohou změnit.

Vstal z postele v kajutě, kterou mu na Ithace přidělili, a došel k malému stolku, kde provokativně stála karafa s iskorskou whisky.

„Když už stojíš a chceš mě provokovat tou whisky, nalej mi prosímtě vodu.“

Tyler se usmál a otočil se na nahou ženu, která ležela rozvalená na jeho posteli. Ještě před chvíli spala, nebo si to alespoň myslel.

„Ty nespíš?“

„Ne, jsou zábavnější věci,“ řekla Ulrika Lindergrenová. „Například snažit se usnout, zatímco se tvůj partner převaluje a přemýšlí o blbostech. Navíc už před půl hodinou jsi řekl ‚jistě, miláčku, hned půjdu tu lampičku zhasnout, jen si chci narovnat záda a něco si promyslet‘.“

„Promiň,“ řekl Tyler a v malém umyvadle jí natočil sklenici vody. Ulrika Lindergrenová byla jeho náčelnice štábu a zároveň jeho… sám nevěděl, jak to nazvat. Milenkou? Přítelkyní? Ať už to bylo cokoliv, rozhodně to porušovalo válečný řád a Tyler si občas říkal, že by to měli ukončit. Bylo to bláznovství od nich obou, ale… byly dny – a hlavně noci – kdy jim to bylo oběma srdečně jedno.

Lindergrenová byla skoro stejně stará jako on, ale pořád jí zbývalo více blond vlasů než jemu, zato její obličej měl výrazně více vrásek, než bylo běžné u ženy jejího věku. Táhlo jí na šedesát osm, ale ve společnosti, kde všichni lidé vzešli z potomků geneticky modifikovaných kolonistů, vypadala fyzicky sotva na pětačtyřicet. Její vrásky však nesouvisely s věkem.

Když se poprvé stali milenci, před více než dvaceti lety, oba byli nevěrní a oba to měli jako nepromyšlený – a nezodpovědný – únik. Oba měli problémy v manželství, Tylerovi se pouze rozpadalo, Lindergrenová čelila regulérnímu domácímu násilí. Její manžel byl také důstojník a běžně si doma upouštěl páru. Ulrika Lindergrenová ho bohužel opravdu milovala a navíc trpěla sebedestruktivními sklony, takže si to nechala líbit. Svou depresi utápěla v alkoholu, což ji několikrát stálo povýšení. Dnes z ní byla kompetentní štábní důstojnice, ale bylo jasné, že vlastní velení ji nikdy nečeká.

To je asi v pořádku. Mě nejspíš po tomhle mém nápadu taky už žádné velení nečeká.

Podal jí vodu a sám se posadil na kraj postele a napil se.

„Víš, že mě to opravdu provokuje.“

„Vím, ale nemůžu si pomoct, tohle je na panáka.“

Ulrika se sama posadila a upila vody. „Takže k čemu ses to rozhodl? K tomu, o čem jsi tak usilovně přemýšlel. Určitě to nebude o nás dvou, samotný fakt, že spolu spíme už dva měsíce, tě asi nerozhoupe k tomu, abys nad tím začal nějak víc přemýšlet. Ne, tobě jde o něco důležitějšího. Že by to souviselo s jistou flotilou, které ty nebudeš velet?“

„Jo.“ Tyler do sebe kopl zbytek obsahu sklenky. „Snad nežárlíš na flotilu?“

„Ne, protože flotilu nemáš, mě momentálně máš.“ Ušklíbla se. „Promiň, že ti sypu sůl do ran, jsem zvyklá na násilí ve vztahu.“

„Jasně.“

„Takže jak ses rozhodl? Ukradneš Taborimu flotilu, když se nebude koukat?“

„Ne, rozhodl jsem se, že potřebuju dovolenou.“

Vstal a šel si zase dolít.

„Dovolenou?“

„Jo.“ Dolil si, vypil sklenku na ex a znovu si dolil. „Pěkně dlouhou. Třeba na Simeralu.“

„Ještě jednou gratuluji, Claude.“

Tyler potřásl novopečenému admirálu Taborimu rukou a usmál se. Ten úsměv byl dokonce upřímný, Basilovi nelhal, opravdu měl za to, že Tabori je dobrý důstojník, který odvede dobrou práci.

„Díky, Seane.“ Tabori se tvářil, jako by chtěl říct ještě něco, ale zůstal mlčet.

Spolu s Basilem se právě vrátili z ceremonie, kde nejvyšší velitel veřejně oznámil aktivaci Páté útočné flotily a jmenoval Taboriho jejím velitelem. Nyní to bylo definitivně oficiální. Když Tyler přebíral velení Čtvrté flotily, nebyl kolem toho vůbec žádný mediální humbuk. Basil měl ale pravdu, Pátá flotila bude od své aktivace nejvýznamnější alianční formací.

A média byla určitě ráda, že velitelem nebyl Tyler.

„Taky gratuluji, admirále,“ přidal se generál Savir. Hned po něm si ruku Taboriho půjčila Justina Tarziniová a následoval ještě generálmajor Novatt.

„Jsem rád, že tu mediální opičárnu máme za sebou,“ řekl Basil, který vešel hned za Taborim. Důstojníci stáli v lobby na admiralitě za velkou zasedací místností plnou novinářů, odkud se právě vrátili Tabori s Basilem. „Vím, že se všichni musíte brzy vrátit ke svým jednotkám, chtěl jsem jen naposledy připomenout zítřejší brífink, který se bude konat ve třináct nula nula. Pátá flotila se zatím skládá jen ze dvou operačních skupin Liberatorů, kolem kterých začneme stavět. Claude Tabori a James Novatt odletí na Harunu zítra večer. Zítra tedy bude poslední rekapitulace, než se všichni vrátíte ke svým jednotkám. Má někdo nějaký dotaz teď?“

Nikdo nic neměl.

„Dobře, takže myslím, že pro dnešek máme veřejných záležitostí dost,“ prohlásil Basil, ale hned se zamračil, když viděl, jak k němu vyrazil Tyler.

„Seane?“

„Promiň, Leone, tohle je spíš osobní věc, jestli můžu.“

Basil se mračil dál a jen pokynul Tylerovi, aby šel stranou. „Co se děje?“

„Chtěl jsem… chtěl jsem se ti omluvit za to, jak jsem škemral o velení Páté flotily. Tabori opravdu odvede dobrou práci.“

„Ze všech věcí, cos udělal, se potřebuješ omluvit zrovna za tuhle prkotinu?“

„Ano, ber omluvu, dokud je.“

„Dobře, Seane. V pohodě. A teď, co mi chceš doopravdy říct?“

Tyler pokrčil rameny. „Víš, Leone… měl jsi pravdu, já ne a… asi jsem z té války nějaký unavený.“

„To my všichni, Seane.“

„Já vím. Proto jsem se chtěl zeptat, jestli bych si mohl vzít na čas dovolenou. Nevím, na jak dlouho. Potřebuju od toho všeho pryč. Od Simeralu jsem se prakticky nezastavil a… Čtvrtá flotila je v dobrých rukách, Savir se o ni do mého návratu postará a všichni mají za to, že Kasíci na ni nepůjdou.“

Basilovo mračení se prohloubilo. „Ty chceš dovolenou? Ty?“

„Všechno je jednou poprvé,“ usmál se Tyler.

„A kam bys šel?“

„Chtěl jsem se na chvíli ztratit v lesích na Haruně.“

„Na Haruně?“ Basilovo mračení se prohloubilo. „Na Haruně?“

„Leone, já ti svatosvatě přísahám, že se Taborimu nebudu plést do cesty a ani se k jeho flotile nepřiblížím. Je to jeho flotila a až s ní vyrazí proti Simeralu, já neplánuji být na palubě žádné z jeho lodí. Stačí ti to takhle? Poprosil jsem tě o dovolenou, to je celé.“

Basil se ovšem stále mračil. „Seane…“

„Leone…“

„Velkoadmirále Basile?“

K jejich rozhovoru se připojila admirál Tarziniová.

„Mohu na chvíli?“

„Zrovna tu s admirálem Tylerem něco řešíme.“

„Já myslím, že jsme už prakticky hotoví,“ namítl Tyler.

Basil otevřel pusu, ale Tarziniová ho předběhla. „Admirál Tyler tu může klidně zůstat. Vlastně bych ráda i jeho radu. Došlo k jistému vývoji na Ballingtonu.“

Basil se chvíli díval z Tylera na Tarziniovou a zase zpátky. Ostatní důstojníci se už pomalu vytratili. Basil pokrčil rameny. „Pojďte ke mně do kanceláře.“

Došli mlčky o patro výš do místnosti, která od evakuace Simeralu sloužila jako sídlo nejvyššího velitele Obranné aliance a šéfa admirality. Prošli kolem Basilových pobočníků a kapitána Robinsonové a skončili v kanceláři. Tyler mrkl na známou olejomalbu lodi Strikefast, než se společně s Tarziniovou usadili před Basila.

„Tak co se děje, admirále Tarziniová?“

Justina Tarziniová chvíli váhala. Tyler měl dojem, že spíš přemýšlí jak začít, než že by se zdráhala o tom mluvit.

„Dostala jsem zprávu z Ballingtonu, respektive ze soustavy Nuovo Lazio.“

„Vaše rodiště.“

„Ano, zpráva je od viceadmirála Bernarda Esternala.“

„To jméno mi něco říká.“

„To je velitel stanice Aurora, že?“ ozval se Tyler s náhlým zájmem. „A byl jím už… od roku… no, dlouho.“

„Stal se jím ještě před bitvou o Argonaut, ano,“ řekla Tarziniová. Vzpomínka na Argonaut už nevyvolávala tolik negativních pocitů ani v jednom z nich. „Je to starý a respektovaný důstojník a také rodinný přítel. Velel Auroře od roku 2667 do 2673. Potom ho vystřídali, ale od předloni jí opět velí. Mám za to, že ballingtonská admiralita na to kritické místo dosadila oblíbeného admirála, aby po zradě admirála Maxwella – a mém zběhnutí – navodila pocit normálnosti. Všechno je jako při starém. Alespoň tu představu chtějí našim lidem vnutit.“

„A nevadí, že Esternal je blízký vaší rodině?“ zajímal se Basil.

Tarziniová zavrtěla hlavou. „Ne, odjakživa byl naprosto apolitický a spíš vždycky obhajoval vládní stanovisko. Před Argonautem byl hodně hlasitý v tom, že Argonaut je právoplatné území Ballingtonského společenství. Pro kancléřku Gillianovou to byl dobrý kandidát na uklidnění situace – je oblíbený, apolitický a i když je vzdáleně spřízněn se mnou, dostal významnou funkci. Tím mohou lidé kancléřky tvrdit ‚vidíte, nezavíráme všechny přátele Justiny Tarziniové‘.“

„Ne, jenom o vás říkají, že zabíjíte malé Balligtoňánky pomocí Mortisů,“ zamumlal Tyler.

„Ano, a upřímně, to už mi přijde od kancléřky hodně zoufalé – možná je to důkaz, že její režim je před zhroucením.“

„Nicméně k věci,“ ozval se Basil a vylovil z náprsní kapsy párátko. „Říkala jste, že vám Esternal poslal zprávu. Takže už tolik apolitický není?“

„Esternal mi poslal zprávu – přes komplikovaný řetězec agentů kancléře Savaleriho. Psal mi, že situace v Ballingtonském společenství je před zhroucením. Dost členů loďstva i civilistů je prý připraveno se vzbouřit proti kancléřce. Její tajná policie už začala zatýkat ve velkém a ani se to nesnaží tajit. Média jsou stále víc cenzurovaná a odpůrci režimu prostě mizí. Během posledního půl roku se to výrazně zhoršilo, na tom se shoduje i astonská a sinajská rozvědka. Esternal tvrdí, že opravdová revoluce je na spadnutí, rád by, abych zasáhla spolu s celou Ballingtonskou flotilou v exilu. Chce osobní setkání, se mnou, na stanici Aurora, abychom to mohli probrat. Zaručil se za mou bezpečnost.“

Několik sekund bylo ticho.

„On chce, abyste sama přiletěla za ním na stanici?“ zeptal se Tyler opatrně.

„Ano.“

„A vzala flotilu?“

„Ano.“

Tyler se mračil „Nechci vás zklamat, ale to mi připadá jako past.“

Tarziniová se usmála. „Samozřejmě, že to je past. Nevím, jak se k Bernardu Esternalovi dostali, možná vyhrožovali jeho rodině, nevím. Doufám, že ne, jeho rodinu znám. Ale v každém případě ho přinutili mi tu zprávu poslat. Něco chystají.“

„A přesto tam chcete letět?“

„Ano. Protože pokud vím, že je to past, mám šanci ji obrátit proti nim. Je to nebezpečné, ale mám právo riskovat svůj život. Pokud bude riziko příliš velké, flotila zůstane stranou. Ale svůj život riskovat mohu.“

„S tím musím souhlasit,“ zamumlal Tyler napůl pro sebe a Basil po něm střelil pohledem.

„Co tedy navrhujete, admirále Tarziniová?“

„Pokud je reálná možnost, že režimu kancléřky Gillianové stačí malé postrčení, aby se zhroutil, myslím, že to musíme zkusit. Riskujeme málo a v případě úspěchu se to mnohonásobně vyplatí.“

To byla pravda, to Tyler musel uznat. Pokud by padla vláda kancléřky Gillianové, existovala reálná možnost, že se celé Ballingtonské loďstvo přidá na stranu Obranné aliance. Inspirováni lidmi jako Tarziniová, Maxwell nebo kancléř v exilu Savaleri. Ta šance byla opravdu hodně dobrá.

Nejspíš proto kancléřka – pravděpodobně s podporou Kasimiru – nastražila past s tímhle jako návnadou.

Slova se opět ujal Basil. „Řekněme, že máte pravdu. Ale co za past na vás mohou nastražit?“

„Nejspíš něco, aby zničili flotilu v exilu, nebo alespoň zabili mě,“ řekla Tarziniová. „Ballingtonská flotila v exilu má momentálně skoro třetinu ballingtonských lodí. Pokud by koncentrovali celý zbytek loďstva na jedno místo, odkryli by všechny své ostatní planety, aby nás zničili, a o tom bychom se nejspíš dozvěděli od našich špionů. Nejspíš jim pomoc poskytli Kasimiřané, ale ti teď nemohou také přesunout velkou flotilu, čili soudím, že na podporu spíš budou mít operační svaz Mortisů.“

„Hmm…“ Basil pomalu přikývl. „Ale i proti části jejich flotily podporované Mortisy byste na tom byla špatně. A mluvíme o loajální části flotily. Pokud by se kancléřka a její věrní o něco takového pokusili, určitě by si velitele pečlivě vybrali, nemůžeme doufat, že se k vám v boji přidají. Navíc se určitě i nějak pojistí proti detektorům matriarch, takže bych se ani nespoléhal na to, že Mortisy zneschopníte rychlým úderem.“

„Leon má pravdu,“ přidal se Tyler. „Pokud chcete past obrátit proti nim, bude zapotřebí přijít s nějakým vaším vlastním trumfem.“

„O tom jsem právě přemýšlela.“ Tarziniová se usmála. „Na stanici Sormia jsme říkali, že by se nové Liberatory-B měly otestovat v polních podmínkách. Velkoadmirále Basile, myslíte, že byste dal dohromady personál pro alespoň jednu operační skupinu, aby mohla hned vyrazit?“

Tyler otevřel pusu. Tohle řešení ho nenapadlo. A podle všeho nenapadlo ani Basila. Ten si jen vyndal z pusy párátko a chvíli na Justinu Tarziniovou hleděl.

„Vy si chcete půjčit skupiny našich Liberatorů-B.“ To nebyla otázka.

„Ano. Kasíci a Gillianová je nebudou čekat, bude to dobrá zkouška v boji v malé míře a…“ pokrčila rameny a znovu se usmála. „A mohou být pro kancléřku a Kasíky – a nejspíš i Mortisy – nepříjemným překvapením. Pošlu je zpátky, než přijde čas pro útok na Simeral.“

Basil se ještě chvíli díval před sebe. Párátko si do pusy už nevrátil.

„Myslím, že na tom něco je, Leone,“ ozval se Tyler.

Basil pomalu přikývl.

„Určitě na tom něco je.“ Souhlasně přikývl na Tarziniovou. „Určitě na tom něco je.“

Tyler si odkašlal. „Tak. A mohli bychom se teď vrátit k otázce mé dovolené?“

„Admirál Tyler, pane.“

James Novatt zvedl hlavu od monitoru, když mu pobočník uvedl Tylera do kanceláře. Na zlomek sekundy se zdálo, že si Tylera v duchu měří, potom vstal, obešel stůl a podal mu ruku.

„Admirále Tylere, rád vás vidím. Přiznám se, že mě vaše žádost o schůzku poněkud překvapila.“

„Doufám, že jsem nevolal moc narychlo.“

„Ne, byť většinou očekávám návštěvu vyššího důstojníka i dřív než… čtrnáct a půl minuty před jeho příchodem.“

„Omlouvám se, ale jde o poněkud choulostivou věc,“ řekl Tyler neutrálně.

Opět měl dojem, že si ho Novatt měří.

„Tak se prosím posaďte.“

Navedl Tylera na pohovku u stěny a sám se posadil do křesla. Kromě toho byla kancelář plně vybavena. Tyler věděl, že Novatt má tohle místo pouze přechodně; dorazil před několika týdny a zítra odletí na Harunu, odkud bude připravovat invazi na Simeral.

Tam si určitě kancelář vyzdobí ještě mnohem líp… Ale je zajímavé, že se obtěžoval si sem pořídit pohovky. Tohle není standardní výbava dočasných kanceláří generálů a admirálů – taky tu jednu takovou kancelář mám – tohle je něco, co si musel koupit. Na vesmírné stanici obchody s nábytkem přirozeně moc nekvetou, takže si to musel objednat z Porteru.

Porter byl obydlený svět v této soustavě, měsíc plynného obra, okolo kterého stanice Ithaka obíhala. Stanice byla na nízké oběžné dráze, ale i tak rozhodně doprava nábytku nebyla levná.

Navíc šlo o nábytek, který Novatt bude používat sotva pár týdnů.

Taky bych chtěl být bohatý.

Tyler se s Novattem setkal jednou kdysi dávno, když býval na výměně u Astonské vesmírné pěchoty. Novatt byl velmi mladý důstojník, ale už tehdy nebylo pochyb, že jednoho dne bude generálem. Klan Novattů byl prorostlý všude. Nešlo ani tak o to, že by jeho příbuzní v senátu tahali za nitky, aby Jamese povýšili, to nikdo ani nemusel. Každý soudný velitel prostě raději nechá povýšit někoho, jehož rodiče, strýcové a tety sedí v senátu. Koneckonců to budou oni, kdo budou hlasovat o rozpočtu vesmírné pěchoty na příští rok.

Novatt si nepochybně svůj rodinný vliv uvědomoval – a hlavně své bohatství – a neštítil se ho dávat najevo. Ale v jeho prospěch mluvila jedna důležitá věc – byl prostě kompetentní. Rodinný vliv sice používal na vybavení kanceláře, ale nikdy ho nepoužil, aby zničil podřízeného – nebo nadřízeného – který ho naštval. Novatt možná býval nevýrazný jako velitel čety, roty nebo praporu, ale vynikal ve štábních funkcích a jakmile poprvé dostal do ruky pluk, ukázal, že dokáže být výborným stratégem a velitelem, i když není možná nijak úžasný taktik.

Tyler souhlasil s Basilem i generálem Brandeuerem, když ho jmenovali velitelem operace na Simeralu. Nicméně pořád měl dojem, že přichází do přítomnosti krále, který mu milosrdně udělil audienci.

Což svým způsobem sedí. Já mám sice vyšší hodnost o dva stupně, ale já jsem přišel škemrat o laskavost. Fakt, že Novattův otec vydělal za týden tolik, co můj otec za rok, ten pocit může jen posílit.

„Co pro vás mohu udělat, admirále Tylere?“ zeptal se Novatt, když jeho pobočník zmizel.

„Chtěl jsem vás požádat o laskavost. A zároveň vám něco nabídnout.“

Ať už Novatt od téhle návštěvy čekal cokoliv, takovýhle začátek mezi to rozhodně nepatřil.

„Obávám se, že vám úplně nerozumím.“ Přimhouřil oči. „Víte, že Pátou flotilu povede admirál Tabori, že?“

„Ano, vím. A ne, neplánuju s ní letět ani Taborimu kecat do práce. Nejsem tu kvůli jeho flotile. Nejsem tu ale ani jako velitel Čtvrté flotily. Vlastně mi Leon Basil právě udělil dlouhodobé volno, takže momentálně jsem něco jako civilista na dovolené.“

Novatt stále nechápal. Promnul si kořen svého velkého nosu a pomalu potřásl hlavou. „Dobrá, takže co pro vás mohu udělat?“

„Pochopil jsem, že váš expediční sbor na Haruně začíná trénovat nebojové specialisty pro výsadek na Simeral. Lidí, kteří nejsou členy bojových jednotek, ale jsou pro invazi důležití jiným způsobem.“

„Ano, jde jednak o vojenské specialisty – jako doktoři a kaplani – a hlavně i o spoustu civilistů. Lidé z rozvědky, inženýři, bývalí policisté a hasiči i prostě lidé, kteří dobře znají klíčová města na planetě. Pokud máme najít a zneškodnit ty atomové bomby, musíme využívat veškerou pomoc. Inženýři a hasiči odhadnou místa, kde se bomba nejspíš umístila. Někteří policisté mají všelijaké kontakty na planetě. Stejně tak někteří civilisté. Mimo jiné i na podsvětí.“ Pokrčil rameny. „Bereme s sebou možná víc lidí, než potřebujeme, ale ve chvíli, kdy musíte zachránit celou planetu od nukleárního holokaustu – a když musíte řešit víc než stovku velkých měst a bůh ví kolik menších – berete každého, kdo je po ruce a má něco, co může nabídnout.“

„To chápu. Chtěl bych se přihlásit mezi vaše specialisty.“

„Cože?!“

Tylera potěšilo, že Novatta něco opravdu dokáže vyvést z míry.

„Chtěl bych se přihlásit mezi specialisty, jako jeden z pěšáků. Nebudu tam jako admirál, ani jako velitel Čtvrté flotily, budu tam sám za sebe. Sean Tyler.“

U Novatta přišla další novinka netypická pro jeho odměřené chování. Nebyl schopný slova. Tyler tedy pokračoval.

„Vím, že jsou tisíce důvodů, proč to nejde. Proto jsem říkal, že je to spíš laskavost. A věřte nebo ne, mám co nabídnout. Když jsem byl postaven mimo službu, pracoval jsem u Fukuda Industries. Jako kontrolor kvality jsem cestoval po různých budovách firmy, většina je na klíčových místech po celém Simeralu – hlavně v Hannoveru, ale i jinde. Norrington je vlastně průmyslové město, kde třetina obyvatel pracovala u Fukudy. Ať už tam bombu umístili kamkoliv, určitě to bylo někde v komplexech Fukudy. V té době jsem také neoficiálně pátral po kasimirské buňce s agentem NVA Sajídem Tamirem. Tehdy jsme i našli něco málo ze simeralského podsvětí.“

„Admirále Tylere…“ Novatt znovu potřásl hlavou a zdálo se, že se trochu srovnal. „Tohle prostě nejde.“

„Proč ne?“

„Vždyť jste velitel flotily. Kdyby vás Kasíci chytili, dozví se…“

„Nedozví se nic. Veškeré kódy, které bych mohl znát, se dávno změní. Veškeré naše strategické plány se momentálně soustředí na dobytí Simeralu – což je něco, co nepochybně chápou i všichni Kasíci. Jediná opravdu tajná věc, kterou vím, je existence Sormie a Liberatorů-B, ale to je tajemství, které znáte i vy a víc než tucet dalších lidí, kteří se budou výsadku účastnit. Navíc, i kdyby nás Kasíci chytili a přinutili mluvit, nestihnou s tou vědomostí cokoliv udělat.“

„Admirále… Seane… tohle prostě nejde.“

„Pokud jde o to, že mám vyšší hodnost, z pohledu Astonského loďstva budu mít dovolenou. Nemůžu vám rozkazovat a ani nebudu chtít. Navíc na Simeralu velí odboji Kawagawa Isito, a tomu už vůbec nechci lézt do zelí. A i kdybych chtěl, on je služebně starší než já.“

Novatt zavrtěl hlavou. „Nebudu vám tady jmenovat jednotlivé argumenty, proč to není možné. Vím, že jste si je všechny promýšlel a máte určitě připravenou odpověď. Na tom ale nesejde, faktem je, že něco takového se prostě nemůže dít. Je to neprofesionální. Jak od vás, tak ode mě. Jak byste se cítil vy, kdybych já poprosil o to, že se chci účastnit mise vaší flotily jako jeden z mechaniků, a slíbil vám, že veliteli mariňáků na vaší vlajkové lodi nebudu lézt do zelí, i když mám vyšší hodnost. Takhle to prostě nemůže fungovat.“

Tyler několik sekund mlčel. I tuhle reakci od Novatta čekal, byť to byl jeden z těch argumentů, u nichž doufal, že je nepoužije.

„Já vím, generále… Můžu vám říkat Jamesi? Můžeme si tykat?“

„V soukromí klidně.“

„Jamesi, nebudu z tebe dělat pitomce. Oba dobře víme, že chci na Simeral z osobních důvodů. Já tu planetu ztratil. Je to ode mě malicherné a hloupé a já to vím, ale chci tam být, až se budeme snažit ji získat zpátky. Nevím, co bych udělal, kdybych seděl na zadku u Sinaje a dozvěděl se, že ze Simeralu je jen radioaktivní ruina. Kdybych letěl na povrch… možná bych mohl nějakým způsobem pomoct. Možná tam umřu, ale to je mi jedno. Třeba vyhrajeme a já pro to vůbec nic neudělám, to je taky hodně pravděpodobné. Ale… prostě tam chci být, Jamesi. Chceš, abych tě prosil? Tak tě budu prosit.“

„Připomíná mi to Pattona, když prosil Bradleyho o velení Třetí armády.“

Tentokrát byl z míry vyhozen Tyler. „Ty znáš předkosmickou historii?“

„Ano, my prachatí snobi si můžeme dovolit studovat obskurní vědy.“

Tyler pomalu přikývl. „Jo, vy prachatí snobi… Neříkej mi, žes nikdy neudělal nic, co bylo trochu mimo pravidla. Nic… cos prostě musel udělat. Nesuď mě.“

„Nesoudím. Ale vím, že pokud na to přistoupím, může mě to stát i krk. A co hůř – moje velení.“

Tyler se ušklíbl. „Myslím, že to nehrozí. Přeci jen, ve válce je rozpočtový výbor mnohem důležitější. Tvoje teta v něm sedí a o příštím rozpočtu se hlasuje už za tři měsíce.“

„Tak jednoduše to nefunguje.“

Tyler nic neříkal. Čekal.

Novatt se zvedl. Jeho perfektně ušitá uniforma se zavlnila a on se chvíli díval z okna na hvězdy. Málokdo dostal kancelář s oknem.

Stál tam snad minutu. Tylerovi to tak rozhodně připadalo. Nakonec se Novatt otočil a vzdychl.

„Všichni specialisté musejí na Haruně projít zrychleným výcvikem pro pěší jednotky – HALO seskoky, kurzy přežití, základy sebeobrany, orientace v terénu. Budeš jím muset projít taky.“

„Takže mě bereš?“

„Co mám dělat, krucinál? Když už nic jiného, nechci tě na Simeralu náhodou objevit schovaného v nějaké bedně. Ale pamatuj, Seane. Jestli něco poděláš, zastřelím tě osobně dřív, než stihneš říct ,služební stáří‘.“

„To je mi jasné.“

„To doufám. A připrav se, že až se to domákne Leon Basil, spustí se opravdové peklo.“

„Admirále Tylere, budete nám chybět.“

„Určitě se o Čtvrtou flotilu dobře postaráte, Natane,“ řekl Tyler Savirovi v hangáru Ithaky. „Já se pro ni rozhodně hodlám vrátit.“

Savir se usmál a potřásli si rukama. „Tak hodně štěstí. Užijte si dovolenou.“

„Díky.“

Savir se otočil k odchodu a zastavil se na úpatí rampy raketoplánu.

„Zastupující velitel Čtvrté útočné flotily a velitel Sinajské domovské flotily opouští palubu,“ ozvalo se z reproduktoru. Savir naposledy zasalutoval nastoupené čestné stráži a zmizel v raketoplánu.

Magnetický vlek brzy stroj odtáhne do vnějšího hangáru, odkud vystartuje do vesmíru a zamíří mimoprostorovým oknem zpět na Sinaj.

Tyler míříl z hangáru, následovaný Lindergrenovou.

„Myslíš, že ví, o co ti jde?“ zeptala se, když byli na chodbě.

„Savir? Nevím. Ale je dost chytrý. Myslím, že je mu jasné, že se nejdu jen tak válet do lesů.“

„A Novatt se už vzpamatoval?“

„No… snad ano. Dalo to práci.“ Tyler se pousmál. „Možná to nevyjde, ale… rozhodně jsem rád, že mi dá možnost to zkusit.“

„To jo.“

„Kdy ty vlastně odlétáš?“ zeptal se Tyler. Savir přiletěl na poradu s vlastním štábem a vlastní lodí a i pro zpáteční cestu měli Tyler a Lindergrenová letět až po něm.

„Myslím, že zítra. Ve stejnou dobu, co ty. Raketoplán na Harunu letí v 16:20, že ano?“

„Jo, přesně tak… Myslím, že…“ Tyler se prudce zastavil a podíval se na Ulriku. „Cos to říkala? Protože z toho, co jsi řekla, to znělo jako…“

Stačil mu jediný pohled, aby mu bylo jasné, že to pochopil správně.

„Byla jsem za generálem Novattem,“ řekla nevinně. „Usoudil, že bych se mu hodila mezi specialisty na Simeralu. Personální oddělení mi schválilo dovolenou.“

„Ulriko…!“

„Seane, mlč!“ Lindergrenová zavrtěla hlavou. „Pokud ty nechceš, aby ti celý vesmír bránil letět na Simeral a nechat se tam zabít, rozhodně nebudeš ty bránit mně letět tam s tebou!“

„Pokud máš dojem, že vůči mně máš nějaký závazek…“

„Kecy, Seane. Letím tam, protože chci. Letím tam, protože tě hodlám tahat z malérů. Myslíš, že jsem do tebe šíleně zamilovaná a hodlám za tebe položit život? Ne, zklamu tě. Jsem do tebe asi jen tak normálně zamilovaná a život nechci pokládat za nikoho. Ale mám dojem, že budeš potřebovat někoho, kdo dohlédne, že se nezabiješ hned při přistání. A ne, odmítnout mě nemůžeš. Generál Novatt usoudil, že moje speciální schopnosti budou pro operace na Simeralu klíčové.“

Tyler se chtěl vztekat, chtěl na ni řvát, ale věděl, že ani jedno by nepomohlo. Poznal výraz ženy, která se rozhodla a nechce slyšet žádné námitky. Sám měl podobný výraz před pár dny, když jí vysvětlil svůj plán.

„A jaké klíčové schopnosti máš?“ zeptal se.

„Řekla jsem, že dokážu udržet naživu namyšlené staré admirály, kteří nechápou, že měli zůstat doma na zadku. Generál Novatt říkal, že někdo takový bude na Simeralu naprosto nezbytný.“

5.

Vivian Evansová byla opět na palubě jiné lodi. Pořád se od ní čekalo, že bude radit na všech plavidlech ohledně integrace lidské a teradonské technologie.

Tentokrát musela na palubu Ardentu, který měl při testu nadsvětelného pohonu výrazně delší reakční dobu oproti ostatním lodím.

Tedy ostatním pěti z těch šesti, které lze jakž takž považovat za provozuschopné.

„Tak co se děje tentokrát?“ zeptala se, když ji kapitán Kleinschmittová, velící důstojnice Ardentu, odvedla do strojovny ke generátoru mimoprostorového okna.

„Obávám se, že je to spíš otázka na vašeho hlavního inženýra, madam,“ řekl komandér Coburn, který měl na starosti strojovnu Ardentu. To tradičně zahrnovalo oba reaktory a generátor mimoprostorového okna, který byl klíčovou součástí všech nadsvětelných lodí. „Myslím, že problém dělá reakční doba optických kabelů.“

„Já měla za to, že v optickém kabelu se signál šíří rychlostí světla,“ podotkla Vivian suše.

Coburn se zatvářil podrážděně. „Ano, madam. Mám na mysli adaptér, který spojuje naše kabely s teradonskými. U těch zařízení není možný přenos přímo, takže signály na to musí jít přes transformátor. Signál přijde do malého adaptéru, což je vlastně menší počítač. Ten zprávu přeloží z teradonského počítače do našeho a zpátky. A to zabere čas.“

„Stejné adaptéry používáme na všech ostatních lodích,“ namítla Vivian. „Ale Ardent byl při všech cvičeních pomalejší alespoň o osm sekund.“

„Jednou dokonce o sedmnáct,“ řekla Kleinschmittová.

Coburn se tvářil jako někdo, komu na soukromé pískoviště lezou cizí děti.

„Jak říkám, asi bychom spíš ocenili radu od vašeho inženýra, nevím, jak nám můžete pomoct vy, kapitáne Evansová. Možná je problém s těmi adaptéry.“

„Můj hlavní inženýr byl odvolán na jinou loď, zase,“ řekla Vivian. Celá tahle flotila nových lodí měla posádky, které spíše připomínaly cestovní cirkus. „Nicméně kapitán Kleinschmittová požádala mě, ať se na to podívám, od toho jsem tady.“

Coburn se mračil, ale přikývl. „Samozřejmě, pojďte se podívat.“ Od hlavní spojovací chodby vyvedl obě ženy na ochoz, ze kterého bylo možné vidět komoru s mimoprostorovým generátorem. Na ochozu byl také panel, ze kterého se generátor přímo ovládal, a u něj sedělo několik astronautů pod dozorem důstojníka, který zde měl neustálou službu.

Od panelu vedlo několik drátů, které pokračovaly někam na jinou palubu. Vypadalo to stejně jako strojovna na Vivianině Vanguardu, ale něco jí tu nesedělo…

„Adaptéry jsme samozřejmě zkoušeli vyměnit,“ řekl Coburn. „Ale v nich vada není.“

„Kde je teradonský inženýr, který by měl na generátor dohlížet? Je to Hal Lat Marn, že ano?“ zeptala se Vivian.

„Ten Teradon? O palubu výš, všichni teradonští inženýři jsou umístěni o palubu výš, mají tam vlastní místnost.“

„Proč? Jak odtamtud ovládají generátor?“

Coburn ukázal na astronauty u panelu. „Naši lidé jim posílají data a Teradoni je vyhodnocují a zadávají změny.“

„Na Vanguardu stojí Teradon přímo u toho panelu.“

„Ano, madam, tam také začínal, ale jeho přítomnost dělala potíže.“

Vivian přimhouřila oči. „Jaké potíže?“

„Někteří členové posádky se necítili dobře v přítomnosti toho mimozemšťana. Koneckonců vědí, že Teradoné jsou zodpovědní za upravení rasy Hunů a modifikovali i Mortisy. Nevěří jim. A ti, co jim věří, jsou tím rozptylováni. Mají dojem, že neplatí pravidla. A to já ve své strojovně nepřipouštím.“

„Takže jste jim řekl, aby šli pryč a nejkritičtější část lodi řídili na dálku?“

Coburn vzdychl. Byl o dvě hlavy vyšší než Vivian – jako většina mužů – a nyní se zdálo, že se vypjal, aby se nad ní tyčil ještě víc. Bylo zajímavé, že si lidé doteď mysleli, že tahle zastrašovací taktika funguje. „Madam, právě proto, že to je nejkritičtější část lodi, tak tu musí být disciplína. Já ve své strojovně netoleruji nic, co by narušovalo disciplínu. Teradoni jsou určitě také radši, když jsou izolovaní.“

„Ale tohle je ten důvod vysoké reakční doby,“ namítla Vivian. „Kdyby byl Hal Lat Marn přímo u panelu, bylo by všechno mnohem rychlejší. Takhle musí posílat instrukce vašim lidem přes adaptéry, a ještě ty informace musí ručně přepisovat.“

„To si uvědomuji, madam, ale nikdo z mých lidí nechce, aby loď řídil přímo ten Teradon bez jakékoliv kontroly.“

„Ten Teradon má jméno,“ připomněla mu Vivian. „A nechce to nikdo z vašich lidí, nebo jenom vy?“

Coburn zrudnul. „Madam, při vší úctě, nejste inženýr. Tady dole platí trochu jiná pravidla. Pokud ve strojovně věci nefungují naprosto hladce, loď se nehýbe, není elektřina, nefungují zbraně, posádka nemá teplou sprchu. Všechno souvisí se vším. Já byl hlavním inženýrem už na čtyřech lodích a pokaždé byla moje strojovna nejlépe hodnoceným oddělením na lodi.“

„Ale na páté evidentně není,“ ozvala se Kleinschmittová. „Kapitán Evansová má pravdu, ta segregace Teradonů způsobuje zdržení.“

„Madam, při vší úctě, opravdu vím, jak vést strojovnu.“

„Ano, ale nevíte, jak vést strojovnu s mimozemským personálem, na kterém závisejí výkony téhle lodi,“ řekla Vivian. „Doporučuji, abyste se to naučil.“

„No, alespoň víme, kde je problém,“ řekla Kleinschmittová o půl hodiny později, když si obě ženy vychutnávaly čaj v kapitánově kajutě. „Měla jsem si toho všimnout sama, ale Coburn byl tak výborně doporučovaný, že mě nenapadlo, že problémem může být jeho personální politika a ne vadná technika.“

„Tím se netrap, Saro,“ řekla Vivian. „Obě jsme od přírody poletuchy a řízení strojovny raději přenecháváme povolanějším.“ Potřásla hlavou. „Předsudky vůči Teradonům mě ale opravdu nenapadly. Myslím, že to je problém, se kterým se ve flotile nějakou dobu budeme potýkat.“

Kleinschmittová přikývla. Bylo to vysoká žena asi o pět let starší než Vivian, s krátkými blond vlasy a hranatým obličejem. Většinou měla na tváři permanentní úsměv. Nyní se neusmívala.

„Pro nás všechny je to hrozně nové.“ Rozhodila rukama. „Já byla před třemi měsíci ještě velitelka letové skupiny na Warrioru, než mě povolali sem, abych bez předchozí zkušenosti převzala kus špičkové technologie.“

„Někdy ti musím povědět, jak jsem se stala taktickým důstojníkem – a zastupujícím velícím – na své první palubní službě,“ řekla Vivian. „Vlastně to bylo na jmenovci tvé lodi. Lehký křižník Ardent.“ Pousmála se. „Dokonce jsem chtěla, aby mi dali k velení Ardent, ale admiralita rozhodla, že mi má připadnout první loď, která tady sjela z linky.“

„No já si rozhodně nestěžuju, že je Ardent můj!“ Kleinschmittová se uchechtla, potom ale její tvář zvážněla. „Pořád ale zůstává otázkou, co udělat s Coburnem.“

„Ty jsi kapitán.“

„Dám mu šanci. Dostal rozkaz pustit Teradony zpátky tam, kde byli původně. Když bude dělat problémy, i kdyby jen nechal své lidi dělat Teradonům naschvály, půjde pryč. Ale na druhou stranu… on opravdu je dobrý inženýr!“

„O to se nikdo nepře.“ Vivian mávla rukou. „Dobré inženýry potřebujeme. Tahle flotila je plná nových lodí, na většině zatím nebudou sloužit Teradoné – pouze první šestice má mimoprostorové generátory s teradonskými úpravami a jen můj Vanguard a Inoxorable kapitána Buwei má schopnost precizních skoků jako raketoplány Clipper. Ostatní lodě jsou normální, jestli to tak můžeme nazvat. Takže ho můžeme převelet na některou z dalších lodí. Jeho kariéře to neuškodí. Posledních pár měsíců pořád přehazujeme důstojníky sem a tam a…“

Ozval se bzučák interkomu. Kleinschmittová odložila čaj, došla ke stolu a stiskla tlačítko. „Ano?“

„Můstek, máme tu signál z Vanguardu pro kapitána Evansovou. Videopřenos.“

„Tady kapitán. Je to důvěrné?“

„Není to označeno jako důvěrné. Volá komandér Wallace.“

„Dobrá.“ Kleinschmittová kývla na Vivian. „Můžeš si to vzít u mě v kanceláři. Mám odejít?“

„Asi nemusíš.“ Vivian rovněž odložila čaj a posadila se do křesla Kleinschmittové.

„Tady kapitán Evansová, můžete nás přepojit.“

„Ano, madam.“

Na obrazovce se objevil obraz komandéra Richarda Wallace. Jeho jasně modré oči obstoupené vráskami prozrazovaly, že půjde o něco vážnějšího. Vivan s ním téměř sloužila na Indomitable, ale tehdy se stal obětí sabotéra a byl otráven. Po zotavení se znovu vrátil do aktivní služby, a když Vivian zjistila, že je k dispozici mezi personálem poslaným ke stanici Sormia, uzurpovala si ho pro sebe. Na palubě byl zatím pouze tři dny, takže se ještě nestihli pořádně znovu poznat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Simeral v plamenech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.