Štěstí je zadarmo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Klevisová

Štěstí je zadarmo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Za cennou pomoc děkuji
Simoně Martínkové-Rackové

Matýskovi, Kočičákovi a Černé

Štěstí je zadarmo

Wester Ross, severozápadní Skotsko

Už jede pozdě. Sakra. Lorna šlápla na plyn a auto vystřelilo po pobřežní asfaltce. Setkání s přítelkyněmi si chtěla pořádně užít, ne celá uřícená vpadnout do restaurace v době, kdy už do sebe ostatní ládují rybu s octovými hranolky. Potřebovala se odreagovat, odpoutat myšlenky od blížícího se stěhování, od stesku, který na ni začínal dýchat ze všech koutů. Za šest týdnů – na konci října – s Ronem zavřou penzion a pak budou mít ještě měsíc na to, aby si sbalili věci a rozloučili se s místem, kde prožili deset let. Lorna si v poslední době často představovala, jaké to asi bude, až po téhle silnici pojede naposledy. Ohlédne se, aby viděla, jak vrchol majáku klesá za hřeben kopce… A pak? Rozpláče se? Nebo v tu chvíli už bude se stěhováním smířená a bude věcně zvažovat, kde si cestou do Glasgow dají oběd a kde se zastaví na čaj?

Ron bude každopádně v klidu, o něj strach neměla. Ron se nikdy neohlíží.

To on si kdysi pronajal maják a přivedl ji sem. Když jim děti odešly z domova, zatoužil po změně a ona mu nerozvážně slíbila, že s ním klidně půjde žít kamkoli. Jen ať si sám vybere místo a ona si prostě sbalí věci a přestěhuje se – bude doma tam, kde bude on. Vlastně se docela těšila. Nemluvila o tom, ale začala si představovat řadový domek v klidné ulici nějakého malého města ideálně kousek od Glasgow, aby nemusela měnit zaměstnání. Bude pěstovat muškáty, opřená o laťkový plot klábosit se sousedkami, jezdit na kole do pekárny a do ložnice jí bude škvírou mezi závěsy pronikat konejšivé žluté světlo pouliční lampy.

Místo toho se dostala na samotu vysoko na severozápadě, obklopenou rašeliništi a vysokými útesy s kluzkými hranami, které se pomalu drolí do moře.

„Povedeme tam penzion,“ oznámil jí Ron, když jí vítězoslavně ukazoval fotky. „Člověk by měl bejt odvážnej. Alespoň jednou v životě. Protože kdy jindy, když ne teď?“

Lorna by ráda namítla, že o vedení penzionu oba vědí houby. A taky se jí dralo na jazyk, že odvaha se přeceňuje. Strach přece člověka varuje před nebezpečím. Zvíře uteče, když se bojí. Nevrhá se vstříc něčemu, co mu nahání hrůzu. Necítí potřebu překonávat samo sebe. To jenom lidi si myslí, že jsou chytřejší než jejich instinkty. Ale nic z toho nahlas neřekla. Byla zvyklá se přizpůsobovat, mělo to své výhody. Když se něco zvrtlo, nemusela si pak vyčítat, že se měla zachovat jinak. A Ron si zvykl rozhodovat i za ni.

Když poprvé projížděli touhle liduprázdnou krajinou, smlouva na pronájem už byla podepsaná – Ron se rozhodl jenom podle těch fotek.

„Maják, chápeš? Ma-ják! Když po takovýhle nabídce neskočíš hned, předběhne tě jinej žralok,“ tvrdil.

Lorna si vybavovala, jak se tenkrát z auta dívala na ubíhající hnědá rašeliniště a sílil v ní pocit, že neudělali žádné terno, právě naopak – pořádně naletěli. Kdo by v takovéhle pustině chtěl vést penzion? Jezdí sem vůbec turisti? Za čím… Zabočili z hlavní silnice na tak úzkou asfaltku, že pokud se v protisměru potkala dvě auta, jedno muselo docouvat na širší plácek. „Tohle sama nezvládnu, chápeš?“ rozječela se při jednom z takových manévrů hystericky na Rona, až tím samu sebe překvapila. „Nebudu si moct nikam zajet bez tebe!“ Ale pak zase ztichla, protože scény přece nebyly její styl. Hustě pršelo, vrcholy hor se ztrácely v mracích a řídce roztroušené domky s návětrnými stěnami obloženými vlnitým plechem vypadaly opuštěně, jako by v nich roky nikdo nežil. Jen auta na příjezdových cestách svědčila o opaku. Občas se za zatáčkou objevilo stádo ovcí; před autem se rozprchly na všechny strany a v panice přeskakovaly svodidla, za kterými Lorna tušila strmé srázy. Dolů se raději nedívala. Všechno tu bylo o tolik temnější a zádumčivější než zelené kopečky v okolí Loch Goil, kam jezdívali z Glasgow na víkendy! Vytahovalo to chuchvalce špíny z takových těch stinných zákoutí v duši, která by člověk raději nechal nepovšimnutá.

„Ve slunci by všechno vypadalo jinak,“ prohodil Ron, protože nejspíš vytušil, co se jí honí hlavou. „Neboj, jakmile sjedeme k moři, bude to veselejší.“

Konečně – po serpentinách podél potoků a oplocených pastvin a pak podél oceánu kropenatého deštěm – za obzorem vykoukla žlutobílá věž majáku. Totální zapadákov. K nejbližším sousedům – majitelům ovčí farmy – tři míle, do obchodu a hospody sedm mil. Na parapetech místo muškátů cákance slané pěny. Mobilní signál ani omylem, dobrý televizní jen za bezvětří. „Vedra pokračují!“ jásala na divoce přeskakujícím obraze televizní rosnička v šortkách a následovaly záběry z prosluněných londýnských ulic, zatímco za okny majáku téměř vodorovně svištěl déšť hnaný vichrem. Okenice byly shnilé a střecha děravá; tohle Ron z fotek nepoznal.

Trvalo půl roku, než dali bývalý domek pro strážce majáku dohromady natolik, aby v něm mohli přivítat první hosty.

Ale Lorna si zvykla rychleji, než by po tom úvodním šoku čekala. Dnes už se tu cítila víc doma než v bytě v Glasgow, který přenechali synovi. Přestalo jí vadit, že když nasněží, poslední kus silnice k majáku se neprotahuje a oni musí nechávat auto na odpočívadle u ovčí farmy a dál jet na čtyřkolce. Přestala se děsit vichru a vlnobití za zimních bouří – tahle pevnost už přece přečkala horší počasí. Smířila se s tím, že mají jen satelitní telefon a nejpomalejší internet na světě. Ze všeho nejdéle si zvykala na to, že si nemůže kdykoli zaběhnout pro pečivo nebo noviny.

Byl to opět Ron, kdo začal uvažovat o změně a naznačovat, že by po letošní sezoně neměli prodlužovat nájemní smlouvu.

„Už nám to tu nic nedává,“ řekl jednoho dne majiteli. Nejspíš chtěl, aby to vyznělo, jako že je vedení penzionu na konci světa začalo nudit, jenže ve skutečnosti mluvil hlavně o penězích. Lorna moc dobře věděla, že se mu nechce maják opouštět o nic víc než jí – vždyť si tady splnil sen. Jenže podnikání je moc dobře neživilo. V zimě mívali zavřeno a plně obsazeno bylo jen v červenci a srpnu. A v sezoně obvykle nevydělali dost na to, aby měli po zbytek roku z čeho brát. Nejprve dotovali podnikání z úspor, později se naučili na sklonku zimy platit kreditkami a vybírat peníze z kontokorentu. V prvních letech věřili, že se to časem zlepší, pak se s tím na nějakou dobu smířili, jenže teď dům začínal vyžadovat další výdaje. Měl oprýskanou omítku, pode dveřmi táhlo a postele už byly rozvrzané. Majitel do oprav investovat nechtěl a oni si je nemohli dovolit. Zkoušeli víc inzerovat, jenže hosté se u nich většinou zastavili jen na jednu noc v rámci okružní cesty po Skotsku, aby se pak doma mohli pochlubit: „Spali jsme v majáku.“ Déle se jim zůstávat nechtělo, vždyť co v takovém Zapadákově dělat? Ohrnovali nos nad železitou vodou z kohoutku a kroutili hlavami: „Cože? Žádný signál? Takže si můžu zavolat jedině z vašeho telefonu? Ale já potřebuju být na příjmu pořád!“ Bylo to místo pro romantiky, snílky a dobrodruhy, jenže těch je zřejmě čím dál míň.

Takže ano, Ronův návrh dával jistý smysl. Jasně, táhne jim na šedesát a nemůžou tu dřít věčně. Ovšemže, v Glasgow to zase budou mít kousek k mladým a sem si můžou kdykoli zajet na víkend. A ano, vůbec není špatný nápad, že budou pomáhat synovi s jeho firmou. Lorna uznávala Ronovy argumenty, jenže stejně se v ní všechno vzpíralo. Ale mlčela.

„Udělej si to, jak chceš,“ pokrčila rameny poté, co proseděli skoro celou noc u krbu, mluvili o stěhování a ona už byla ze všech těch pro a proti tak zmatená, že jí každá volba připadala špatná. „Víš přece, že já budu spokojená kdekoli.“

„To je dobře,“ odpověděl Ron. „Protože… víš… já to tady sice mám strašně rád, ale vážně mám v poslední době pocit, že je nejvyšší čas někam se posunout.“

Nejspíš ji tím chtěl povzbudit – naznačit, že i jinde je jistě čekají hezké chvíle. Do hlasu mu ale prosákl smutek.

Lorna si teď za volantem nesouhlasně odfrkla a zpomalila před starým kamenným můstkem přes potok. Silnička tu byla ještě užší a právě kvůli tomu se k majáku nemohla dostat obytná auta a přívěsy, což Lornu a Rona připravovalo o další hosty. Otevřeným oknem vniklo do kabiny zurčení tmavé železité vody valící se ze srázu a pach rozmáčené rašeliny. Nasála ho do plic – takhle si teď ukládala do paměti všechny zdejší vůně, zvuky, povrchy pod bříšky prstů – a pak zase šlápla na plyn. Pryč byly doby, kdy se bála sednout za volant, aby náhodou na pobřežní silnici nepotkala jiné auto… ovce… chodce bez reflexní vesty. Mohla si dovolit jet rychle; znala tu každou zatáčku, každou díru v asfaltu. Silnici lemovaly zážitky. Na tomhle odpočívadle kdysi nabrala do auta stopařku, farmářku Rose, ze které se pak stala její nejbližší přítelkyně. Z tohohle návrší s Ronem sledovali polární záři, když se vraceli pěšky z jedné oslavy ve vesnici – šlapali přes čtyři hodiny a při pozorování oblohy úplně vystřízlivěli. A na tomhle odpočívadle několik měsíců poté, co se sem přistěhovali, našla Merlina. Černobílé dlouhosrsté kotě, které se ve větru chvělo u krajnice, oči mělo vytřeštěné strachy a neuteklo před ní nejspíš jen proto, že mělo příšerný hlad.

I když ji poškrábalo a snažilo se ji zastrašit syčením, odvezla si ho na maják… a právě od toho dne se tu cítila doma.

A teď by se měla někam posunout.

Představila si Merlina, jak sedí na kamenné zídce terasy pod majákem, dívá se, jak se vlny tříští o kameny, a slaný vítr mu cuchá srst. Neví, že za dva a půl měsíce se takhle bude dívat naposledy. Ani ten poslední večer to nebude vědět.

Zvykne si v Glasgow? Může vůbec kočka, která deset let běhala po útesech a vřesovištích, strávit zbytek života v bytě?

Lorna se přistihla, jak v hloubi duše doufá, že si Merlin nebude muset nikde zvykat, že odsud neodjedou. Že se něco stane. Že ten tiket do loterie, který si před pár dny vsadila, dneska vyhraje první cenu, a oni tak budou mít nejen na prodloužení nájemní smlouvy, ale klidně i na to, aby si maják koupili. Že se posunou, aniž by se museli pohnout z místa.

Což je samozřejmě bláhové.

* * *

Dřív se jí přání často plnila. Už od dětství. Třeba cestou ze školy dostala chuť na koblihu, ale neměla u sebe peníze. Vzápětí našla na chodníku pětilibrovku. Napadlo ji, že by chtěla odjet někam daleko, a druhý den se dozvěděla o školním výměnném pobytu v jižní Francii. Někdy ve dvaceti se jí při čtení deníku zastesklo po přítelkyni ze školy, ale neměla už na ni kontakt… a o týden později v kavárně potkala její sestru. Nebyly to věci, které ovlivníte vůlí. Leda snad myšlenkou? Jako by stačilo vyslat do vesmíru signál a hned přišla odpověď.

Jenže pak to najednou přestalo fungovat. Čert ví, co se změnilo.

Když teď parkovala vedle přístavu v Gairlochu, vystoupila z auta a mířila po vlhkých dlažebních kostkách k restauraci, uvažovala, jak by se šťastné náhody daly zase přivolat. Nenapadlo ji nic lepšího než se cestou zastavit v trafice, nechat si loterijní tiket projet terminálem – pochopitelně žádná výhra – a pak si za cenu večeře vsadit další. Všechny sloupečky. Když s pocitem provinění vcházela do restaurace – tolik peněz fuč, teď aby si objednala nanejvýš moučník – napadlo ji, že se chová jako zoufalec. Neměla by radši přiznat Ronovi, že se jí odsud nechce? Přesvědčit ho, aby udělali v penzionu jen pár nejnutnějších změn a ještě to tu zkusili? Vymyslet nový způsob propagace? Vysvětlit manželovi, že na rozdíl od něj vážně necítí potřebu už zase „jít dál“ a „rozšiřovat si obzory“, že jí bohatě stačí ty zdejší? Že chápe, že penzion nemůžou provozovat do osmdesáti, ale zatím zdaleka nevidí důvod to vzdávat?

Mávnutím pozdravila hospodskou a vmáčkla se na lavici mezi přítelkyně. Zrovna se bavily o úspěchu – jaký je ten jejich největší.

„Moje ovčí sejry,“ řekla Rose z farmy. „Jak všem tolik chutnaj.“

„Školka,“ vyhrkla Hannah, nejmladší z party. „Kdybych na obci tolik neprudila, dodnes ji nepostavili.“

„Že jsme nechcípli hlady, když Keith přišel vo práci a všechno zůstalo na mně,“ pravila Shona. „Rok sem to táhla sama a vždycky zbylo i na cigára.“

„Jasně že delfíni.“ Ellie spokojeně pokývala hlavou a pořádně si lokla piva. „Nebejt mě, pochybuju, že by si kdokoli v týhle díře lámal hlavu s tím, že delfíni a velryby nemaj kde v klidu žít.“

Ellie byla učitelka a vášnivá ochránkyně přírody. Chodila s žáky sbírat odpadky z pláží, skládala s nimi origami na protest proti držení delfínů v zajetí a shromáždila spoustu podpisů na petici za vytvoření nové chráněné mořské oblasti, kde by mohli delfíni a velryby přivádět na svět potomky. Lorna se provinile přistihla, jak jí tak trochu závidí, že rezervace při pobřeží kraje Wester Ross nakonec vážně vznikla. Ellii se splnil sen; přispěla k něčemu velkému. Lornu nenapadalo nic, za co by na sebe byla takhle pyšná. Že se nezhroutila, když ji Ron přitáhl z města do téhle díry? Že tu nakonec žije ráda? Dá se tohle nazvat úspěchem? Možná se jí přání přestala plnit prostě proto, že už žádná nemá.

„Moje děti,“ prohlásila nakonec, protože teď byla řada na ní. „Že neberou drogy.“

„Ale kuš!“ Shona mávla rukou. „Děti jsou jasná věc. Všechny přece máme děti. Mluv vo sobě, kočko. Vymysli něco zajímavějšího.“

Lorna uvažovala, co kdy udělala jen za sebe. Co považuje za svoji největší zásluhu, vítězství? Penzion se asi nepočítá, to byl přece Ronův nápad, navíc ho právě zavírají, tak jakýpak úspěch. Jedině snad…

„No… jsem docela pyšná, že jsem z toho magora Merlina udělala hodnýho kocoura,“ řekla a myslela to vážně. Protože, napadlo ji, opravdový úspěch přece nemusí nutně být to, co vás nejvíc pozvedne v očích ostatních, ale to, za co si sami sebe vážíte, co vás naplňuje. Jen vás samotné. O vašem největším úspěchu dokonce ani nikdo další nemusí vědět. Dodala: „On se tak strašně bál lidí, když k nám přišel! Vynadala jsem mu třeba, že leze na stůl, když zrovna obědváme, a on na zbytek dne zalezl pod postel. Vzala jsem ho do ruky a on škrábal a syčel, jako by mu šlo o život. Já na něj mluvila, holky, jak cvokař na svýho pacienta. Opatrně jsem ho zezadu hladila, vždycky když žral, aby si nevšimnul, že se ho chystám dotknout, a zase se mi někam neschoval. A ono se to poddalo.“ Usmála se. „Zrovna včera mi přišel mail od jednoho hosta. Milá paní domácí, stýská se mi po vašem pudinku, po výhledu na moře, ale nejvíc po Merlinovi, který mi po dva dny dělal společnost, zahříval mi postel, povídal si se mnou a změnil můj názor na kočky… Chápete, že je řeč o kocourovi, o kterým Ron tvrdil, že dřív nebo pozdějc někomu z našich hostů vyškrábe oči? Považoval lidi za svý největší nepřátele, a teď je tak vlezlej, že otravuje hosty na pokojích a pořád jim něco vykládá. Kdybych s ním neměla takovou trpělivost…“

Čekala shovívavé úsměvy – no jo, naše Lorna, ta je vždycky trochu mimo – ale přítelkyně se na ni dívaly úplně vážně.

„Jestli seš fakt nejvíc pyšná na tohle, mělas bejt zvířecí terapeutka,“ mínila Shona. „Existujou přece lidi, co napravujou psy nebo koně. Tak proč ne kočky?“

„To je blbost,“ namítla Lorna, ačkoli se jí ta představa vlastně docela líbila.

„Jo, fakt škoda, že odjíždíš,“ přidala se Hannah. „Dala bych k tobě na převýchovu tu naši novou potvoru. Nemazlí se. Nikdy. Vždycky se mi vykroutí a zdrhne. Těžko teda říct, jaký hnusárny zažila, než jsme si ji vzali. Přišla k nám bez špičky ocasu. Ale my jí přece neubližujeme, no ne? Pete tuhle říkal, ať ji přestanu krmit – ať si loví krysy v přístavu, když není vděčná za žrádlo. Chápeš, pes je ti aspoň oddanej. Víš, že tě má rád, protože když jdeš domů, může se pominout radostí. Ale kočka –“

„Merlin mě taky vítá,“ vyhrkla Lorna. Vjel do ní elán; tohle ji zajímalo. O tomhle by dokázala diskutovat celý večer. „Už pozná moje auto a běží mi naproti. Dává mi najevo, že mě má rád. Různě mi to ukazuje. Ale nejdřív jsem si to musela zasloužit.“

„Zasloužit, jo?“ Hannah mávla rukou. „Nestačí, že mu dáváš nažrat? Že sis ho vzala domů?“

„Celej problém je v tom, že kočka – kór takováhle bojácná – potřebuje, abys ji měla ráda nesobecky,“ vysvětlila Lorna. „Abys jí dělala dobře a nechtěla nic na oplátku.“

„Já ale chci něco na oplátku! Starám se, tak chci vidět nějakej vděk. To jí jako mám podstrojovat a čekat, až na mě dostane náladu?“

„Hele, kočku prostě nemůžeš nutit, aby tě měla ráda jenom proto, že patří do tvý smečky. Ona vlastně nepatří do žádný smečky. Takže když ji budeš tahat proti její vůli, buď ji naštveš, nebo se tě začne bát. Buď na ni jenom hodná. A sleduj, jak reaguje. Zjistíš, že ti dává najevo lásku třeba jenom tím, jak zvedne ocásek, jak k tobě natáhne tlapku, jak se k tobě trošku nakloní, když jde kolem. Oceňuj tyhle její gesta. Až ti začne důvěřovat, nehne se od tebe. Nejdřív jí ale musíš ukázat, že si ji zasloužíš.“

Přítelkyně zvedla ruce na znamení, že to vzdává. „Hele, jednou mě to třeba naučíš. Ale jak říkám, kdyby ses nestěhovala pryč, dala bych ti ji na převýchovu. Anebo bych ti ji spíš dala úplně, protože i kdybys ji napravila, měla by pak stejně ráda jenom tebe.“

„Tak mi ji dej,“ slyšela se říkat Lorna, ačkoli správná reakce měla vypadat úplně jinak.

„To jako že si ji odvezeš do Glasgow? Neblázni, je zvyklá lítat venku. Pusť to z hlavy, to jsem jen tak plácla.“

„Ne, vážně.“ Lorna cítila, jak se jí do tváří hrne krev. „Nikam ji neodvezu. Budu ji mít tady.“

„Tady? To jako že zůstáváš?“

Ostatní tři do té chvíle mluvily o něčem jiném, ale po hlasitěji pronesené poslední otázce zmlkly a zvědavě se předklonily. Všechny oči najednou visely na Lorně.

„Vy to tady nebalíte?“

„Takže nepouštíte penzion?“

„Tys vyhrála v tý loterii, ne? No to mě poser!“

„Ron se rozhodl zase jinak?“

Lorně hučelo v uších a tváře ji pálily, jako kdyby vypila nejmíň dvě piva, jenže byla úplně střízlivá. Nechápala, co se to s ní děje, ale najednou si byla jistá, co chce udělat. Myšlenky se jí v hlavě složily do obrazce, který dával smysl. Dával smysl jako máloco předtím.

„Ron ne,“ řekla a usmála se. „Já jsem se rozhodla.“

* * *

Začala vyprávět a s každým dalším slovem dostával obraz v její mysli jasnější kontury. Čím déle o tom všem uvažovala, tím víc měla energie. Nápady se řetězily, tryskaly jeden z druhého, nabalovaly se. Tohle jí možná až doteď chybělo: vášeň pro věc. Šla cestou nejmenšího odporu, protože neměla nic, za co by se jí chtělo bojovat, kvůli čemu by byla ochotná riskovat. Musí něco podniknout, dřív než kouzlo pomine a ona zase ztratí odvahu.

Poprosila kamarádky, ať na ni ještě počkají s jídlem, a vyšla na ulici, aby zavolala Ronovi.

Ale ještě předtím zadala do internetu pár kombinací. Její tušení se potvrdilo. Kdyby tenhle nápad zrealizovali, neměli by v okolí konkurenci. Možná by ji neměli na celé Vysočině! Vytočila Ronovo číslo, a zatímco čekala, až se manžel ohlásí, dívala se na pohupující se stěžně rybářských lodí u mola. Překvapovalo ji, jak je klidná. Neměla strach, že Rona nepřesvědčí – na jeho reakci vlastně zatím ani nepomyslela. Poprvé v životě – rozhodně poprvé ve své dospělosti – se nebála, že něco pokazí. Nezvažovala, jestli jedná dobře nebo špatně. Nelámala si hlavu s budoucností. Chtěla ten nápad uskutečnit hlavně pro tuhle chvíli, pro ten okamžik, kdy se do něj pustí, pro to nadšení, ze kterého se jí točí hlava jako ze silného tmavého piva z Hebrid, které má tak ráda. Byl to nezvyklý pocit. Poháněla podobná síla Rona, když podepisoval smlouvu na pronájem majáku?

„Vyrážíš domů?“ řekl místo pozdravu. „Nějak brzy, ne?“

„Ještě nejedu. Jen ti chci povědět, co mě napadlo.“ Významně se odmlčela. „Uděláme z majáku penzion pro milovníky koček.“ Další slavnostní pauza, ale ve sluchátku bylo ticho. Ron nejspíš uvažuje, jestli jí nepřeskočilo. „Myslím to vážně! Když můžou fungovat kočičí kavárny, proč ne penzion? Vezmu si dvě tři kočky z útulku – raději holky, aby se s nima Merlin líp spřátelil. Mazlivý. Třeba i starší, klidnější. Nebo koťata? No, každopádně, dáme jim domov. A odlišíme se tím od ostatních penzionů. Úplně vidím ty –“

„Tys pila? Ženský tě opily, co? Hele, hlavně teď nesedej za volant, Lorno. Až budeš chtít domů, zavolej mi a já –“

„Neměla jsem ani kapku. Poslouchej, Rone. Potřebujeme, aby lidi měli důvod k nám jezdit, ne? Úplně vidím ty –“

„Ten důvod měl být maják.“

„Ano, ten důvod měl být maják, ale evidentně nestačí. Teď budeme kočičí maják. To je víc. Ale nech mě dokončit větu! Úplně vidím ty slogany na webu. Třeba: Naše kočky se na vás těší. Nebo něco poetičtějšího? Co třeba: Kočky, strážkyně majáku. Nebo líp zafunguje něco suchýho? Ubytování pro milovníky koček? To je jedno. Lidem se stejská, když odjedou na dovolenou a nechají svoje kočky doma. Tady by se mohli skamarádit s těma našima. Pak by se za nima vraceli… jsem si jistá, že by se vraceli! Navíc bych pořádala kurzy. Ty jsou důležitý. Například: Chcete si líp rozumět se svojí kočkou? Pronikněte s námi do kočičí psychologie. To by mi šlo, v tom jsem fakt dobrá, víš přece, co jsem provedla s Merlinem. Lidi přijedou a já jim po večerech povykládám, jak můžou udělat z kočky svoji nejlepší kámošku. Taky bych mohla vést workshop pro začínající chovatele. Jmenoval by se Naučte se mluvit kočičí řečí…“

Měla čím dál větší radost. Nejradši by se nahlas rozesmála. Napadalo ji toho tolik!

Promluvil chladně: „Za dva a půl měsíce tady končíme. Rozhodli jsme se.“

„To ty ses rozhodl,“ připomněla mu. „Co kdybychom to pro změnu jednou nechali na mně?“

„Přeskočilo ti?“ V hlase mu zazněl nevěřícný podtón. „Už jsem přece vypověděl smlouvu.“

„A mají už místo nás někoho? Zrovna včera jsi mi říkal, že ještě ne. Zavolej jim, že jsme si to rozmysleli. Tohle je dobrej nápad, Rone. Chci mít kočičí penzion.“

Ve sluchátku bylo ticho. „Přijdeme o hosty, co kočky nesnášej.“

„Možná, ale nalákáme spoustu jinejch! Jasně že nechci, aby kočky byly úplně všude a lezly hostům do jídla. Stačí tři čtyři dobře vychovaný, klidný, společenský. Jde o tu atmosféru, chápeš? Hezky je nafotit, udělat jim u krbu pelíšky… No a nejspíš si vezmu ještě jednu plachou kočku od Hannah. Ta se rozhodně s nikým mazlit nebude, ale nevadí… třeba bych o tom, jak se ji snažím ochočit a jak to postupuje, mohla psát blog. A nakoupím kočičí dekorace, různý sošky, obrázky, fotky –“

„Co když to nepůjde? Co s těma zvířatama uděláš, když tady budeme chtít skončit? To je odtáhneme do města a v bytě s náma bude žít pět koček?“

I na tohle měla odpověď. „Ne, Rone. Až tady budeme chtít skončit, tak prostě nepůjdeme zpátky do Glasgow. Pronajmem si mrňavej domek někde na malým městě. V klidný čtvrti. Nedaleko Glasgow. Vždycky jsem si představovala, že takhle jednou budu žít. Pěstovat muškáty, jezdit na kole do pekárny a pít kafe na zahrádce. Kočkám se tam bude líbit.“

Chvíli se ve sluchátku ozýval jenom jeho dech. Pak Ron řekl o něco smířlivěji: „Ty ses fakt zbláznila.“

„Možná.“ Zasmála se. „Ale něco mi říká, že zrovna ty bys to mohl pochopit.“

Když zavěsila, došla k zábradlí na molu a bříšky prstů přejela po studeném kovovém povrchu. Bylo jí chladno, ale stejně ještě chvíli poslouchala cinkání stěžňů a vdechovala pach chaluh smíšený s kouřem a rybinou. Tenhle pocit – tuhle chvíli – si musí zapamatovat.

Vážně to řekla. Řekla to všechno.

* * *

Když o dvě hodiny později reflektory jejího auta vykrajovaly ze tmy trsy vřesu podél krajnic pobřežní silnice, usmívala se. Nezůstalo jenom u řečí. Mezi jídlem a dezertem (dala si nakonec obojí, proč v takovýhle den šetřit?) si od Hannah půjčila její superdrahý mobil se superrychlým internetem a udělala pár změn na webových stránkách penzionu. Především vyměnila pořadí fotek, které se střídaly na úvodní stránce. Na prvním obrázku teď hosty vítal Merlin na sloupku u cesty s majákem v pozadí. Náš kocour se na vás těší, připsala ke snímku Lorna. Byl to důkaz, že to myslí vážně. O dalších krocích se poradí s Ronem.

„Podívej se na web,“ napsala mu ještě z restaurace a se zatajeným dechem čekala na pípnutí esemesky.

Odpověď přišla vzápětí: „Já si beru čas na rozmyšlenou, ale Merlinovi se to líbí.“

Když teď mířila domů a projížděla známými serpentinami, přemýšlela o debatě, kterou nevyhnutelně povedou celou noc. A její nadšení nesláblo, naopak bylo čím dál silnější. Tušila, že Rona přesvědčí. Vždyť ani jemu se doopravdy nechce odcházet a ona mu teď nabízí záminku, proč zůstat.

Stáhla okýnko a pustila dovnitř noc vonící po ovcích, soli a rašelině. Od chvíle, kdy tudy projížděla opačným směrem, se toho tolik změnilo! Najednou měla plán. Nevěděla, kam ji zavede, ale byla si jistá, že to chce risknout. Protože kdy jindy, když ne teď?

* * *

Merlin pomalu obcházel rajon. Byl dobře najedený, vyspaný a těšil se na venkovní rituály. Všechno bylo v pořádku a na svém místě – tak to měl rád. Chvíli poseděl před okapovou rourou, do které se před ním schovala myš, a pak vyskočil na zídku terasy a díval se, jak se ve tmě pohybují bílé hřebeny vln. Když ho to přestalo bavit, sešel dolů na zubatá skaliska oddělující maják od moře. Odliv zanechal na kamenech spoustu zajímavých pachů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Štěstí je zadarmo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.