WarCraft a World of WarCraft

v nakladatelství

FANTOM Print

Den draka

Vládce klanů

Poslední Strážce

Studna věčnosti

Duše démona

Rozdělení

Kruh nenávisti

Zrod Hordy

Arthas: Zrod krále lichů

Příliv temnoty

Za Temným portálem

Noc draka

Stormrage

Durotan

První střet

Copyright © 2016 Legendary

This translation of First Strike, first published in 2016,
is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Translation by Jakub Mařík, Tomáš Kratochvíl and Zuzana Komprdová

ISBN 978-80-7398-852-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-853-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

první střet

christie golden

FANTOM Print

2016

PROLOG

T růnní sál ve Stormwindu zaplavoval měsíční svit. Prázdný královský trůn z bílého kamene se v něm leskl, jako by sám o sobě zářil. A přikrčení zlatí lvi u schůdků se v něm proměnili ve stříbrné stvůry s prázdnýma očima. Chladné mléčné světlo se odráželo od ostrých linií vystavených zbraní a proměňovalo stíny v rozích, kam jeho bledé prsty nedosáhly, v jezírka nekonečné temnoty. V přízračném světle by bujnější představivost nepotřebovala příliš přesvědčovat, že ozdobné zbroje na stojanech nejsou zcela prázdné.

Svitu měsíce vzdorovalo světlo jediné lampy, která rudě ozařovala soustředěnou chlapeckou tvář. V ruce držel dvě vyřezávané hračky. Jedna představovala vojáka, který na sobě měl namalovanou zbroj stejnou jako ty opravdové, co se tyčily kolem. Druhá zpodobňovala shrbenou stvůru – byla zelená, měla kly a v ruce třímala sekeru skoro o půlku větší než soupeřův meč.

Na podlaze byli další vojáci a stvůry. Většina zelených hraček stála.

Většina dřevěných vojáčků byla povalená.

Někdo otevřel dveře a místnost prostoupilo světlo. Chlapec se otočil. Nelíbilo se mu, že ho někdo vyrušuje. Krátce se na příchozího zamračil, než se vrátil ke své hře.

„Tak tady ses schovával,“ řekl muž mladistvým hlasem.

Princ se neschovává, pomyslel si chlapec. Jen chodí, kam se mu zlíbí, když chce být sám. To není schovávání.

Muž k němu přistoupil. Ve slabém svitu lampy jeho vlasy nevypadaly tak šedé a jizva táhnoucí se od oka k bradě tak ošklivá jako za denního světla. Podíval se na bojiště, které chlapec vytvořil. „Jak se vyvíjí bitva?“

Jako by to neviděl. Jako by si to nepamatoval.

Hoch zprvu jen mlčky hleděl na zelené hračky. Pak podrážděně odpověděl: „Všichni orkové si zaslouží zemřít. Až budu král, budu jako Lothar a  všechny je zabiju!“

„Lothar je voják,“ připomněl mu laskavým hlasem muž. „On bojuje, protože to je jeho povinnost. Ty budeš král. Tvou povinností bude nalézt spravedlivý mír. Nemyslíš si snad, že válka trvá příliš dlouho?“

Mladík neodpověděl. Spravedlivý mír. Konec války.

Nemožné.

„ Nenávidím je!“ zakřičel. Jeho hlas zněl v okolním tichu příliš hlasitě. Do očí mu náhle vhrkly slzy.

„Já vím,“ řekl tiše muž a chlapce trochu uklidnilo, že ho za vztek a pláč nepokáral. „Ale válka není vždy nejlepším řešením. Musíš pochopit, že ne všichni orkové jsou zlí, i když to tak vypadá.“

Chlapec věnoval postaršímu muži nedůvěřivý, podmračený pohled. Khadgar byl moudrý, chlapec však přesto jeho tvrzení odmítal uvěřit.

„Víš, orkové přišli z jiného světa, velmi vzdáleného od toho našeho,“ pokračoval Khadgar. Zvedl ruku a pohnul prsty. Nad dlaní se mu objevila tmavě oranžová koule. Chlapec ho se zájmem sledoval. Khadgarovy magické triky miloval. Koule se otáčela, jiskřila kolem ní zelená energie. „Ten svět umíral. Pohlcovala ho temná magie zvaná fel.“ Princ vyvalil oči, když zvláštní zelená energie začala ujídat hnědý zaprášený svět. „Orkové museli uprchnout. Kdyby to neudělali, zemřeli by se svým světem.“

Princ s orky a jejich umírajícím světem ani v nejmenším nesoucítil. Jeho prsty se pevněji sevřely kolem figurky orka, kterou držel v ruce. „A tak ty zelené příšery vtrhly do našeho světa!“

„Když přišli na Azeroth, nebyli všichni zelení. Vsadím se, že to jsi nevěděl.“

Princ raději mlčel, než aby přiznal svou nevědomost, ale vzbudilo to jeho zvědavost.

„Zelení jsou jen ti, které otrávil fel,“ vysvětloval Khadgar. „Změnil je. Ale my jsme se jednou setkali s orkem, který mu vzdoroval. Který této válce málem zabránil. Jmenoval se… Durotan.“

* * *

Vzdušná síň^1 nepotřebovala žádná okna. Jak napovídal její název, místnost beze stěn a stropu obklopovala nebeská modř ze všech stran.

Cizincům by se v ní patrně úžasem a strachem tajil dech a divili by se, jak tam může Rada šesti stát a neobávat se o své bezpečí. Ale tady nikdy žádní cizinci nebyli a nebudou – ani v této místnosti, ani ve Fialové citadele Kirin Tor.

Stejně jako magie patřila Vzdušná síň jen mágům.

Modrá obloha a bílé mraky, které nahrazovaly stěny a strop, ladily se zlatou a fialovou barvou na kamenné podlaze. Kromě nich střed podlahy zdobil také symbol bdícího oka. Chlapci, který se na něj postavil, to dnes připadalo obzvláště příhodné.

Bylo mu jedenáct a měl průměrnou výšku, hnědé vlasy a oči, které v závislosti na světle přecházely z modré do zelené. Oblečený byl v bílé tunice. A právě se na něj soustředila pozornost celé Rady Kirin Tor.

Stáli vysoko nad ním na prstencové plošině, která jako by visela ve vzduchu. Měli na sobě fialové róby ozdobené symbolem onoho oka, které je sledovalo z podlahy. Mágové i oko chlapce zkoumali stejně, jako by si on prohlížel hmyz. Ale on si z nich nic nedělal, cítil jen zvědavost. Proto jim jejich pohledy neohroženě oplácel zpod povytaženého obočí.

Jedna z postav, vysoký hubený muž s plnovousem bílým jako magie, která proudila kolem stěn věže, se chlapci podíval do očí a téměř nepostřehnutelně pokývl hlavou. Začal mluvit a jeho zvučný hlas se rozléhal celou síní.

„Existuje teorie, že každá hvězda na obloze je svět,“ řekl arcimág Antonidas, „a že každý z těchto světů je živý a má své vlastní obyvatele. Co si učedník o tomto konceptu myslí?“

Novic odpověděl okamžitě. „Azerothu se žádný svět nevyrovná. Krása Azerothu a jeho životní síla jsou unikátní.“

„Komu takový poklad můžeme svěřit do péče?“

„Tomu, kdo vládne silami magie, aby náš svět udržel v bezpečí. Strážci.“

„Jistě.“ Na Antonidasových úzkých rtech se objevil nepatrný náznak úsměvu. Novice napadlo, jestli by neměl změnit tón svého hlasu, aby zněl pokorněji. Ale on si to zapamatoval už před celými věky . „ Všemi silami?“

„Ne,“ odpověděl rychle novic. „Temné síly jsou zakázané. Temné síly jsou zrcadlem zkaženosti.“ Uvědomil si, že to recituje jako báseň, a silně se kousl do rtu. Nesmí si myslet, že to nebere dostatečně vážně. „Kvůli temným silám,“ pokračoval mnohem vážnějším hlasem, „se jejich uživatel obrátí zády ke svým vlastním záměrům.“

„A jaké z toho pro nás plyne ponaučení?“

„Magie je nebezpečná a musí být zapovězena všem, kdo nebyli dostatečně poučeni. Rasám lidí, trpaslíků, gnómů i elfů. Magii smí praktikovat pouze Kirin Tor.“

Patří jen nám, pomyslel si učedník, zatímco sledoval stříbřitý proud, který se obtáčel kolem poloprůhledných stěn a stropu Vzdušné síně. Ne kvůli chamtivosti, ale protože jen my víme, jak ji ovládat.

Bedlivě sledoval Antonidase a všiml si, že se jeho ramena uvolnila. První část skončila a on ji nepokazil. Skvělé.

Starší mág se pousmál. V jeho laskavých očích zaplálo povzbudivé světélko. „Cítíme tvou moc, Medivhe,“ pověděl novicovi. „Obdivujeme tvou soustředěnost a tvůj hlad po vědění. Prověříme tě, jak nejlépe dokážeme, ale nejdůležitější otázka je bohužel ta, která nemůže být zodpovězena, dokud není příliš pozdě.“

Medivh ztuhl. Příliš pozdě? Co tím Antonidas myslel?

„Život Strážce si žádá oběť, kterou zatím nedokážeš pochopit, a přesto tě teď žádáme, tebe, pouhého chlapce, aby ses k tomuto údělu navěky připoutal.“

Antonidas přimhouřil oči a jeho hlas ztvrdl. Je to tady, pomyslel si Medivh. „Jsi ochotný podstoupit veškeré přípravy nezbytné pro den, kdy se staneš mistrem Karazhanské věže?“

Medivh nezaváhal. „Ano.“

„Tak to dokaž !“

Ze stínů, s nimiž si světlá magie v ničem nezadá, se zrodila stvůra. Nejprve to byl jen pramen temnoty, ale okamžitě se zformoval v inkoustově černou pokroucenou věc, která se tyčila nad chlapcem. Medivh instinktivně přešel do bojového postoje. Tu reakci mu vštípili tak silně, že jednal, i když ho to naprosto zaskočilo. Tvor otevřel tlamu plnou zubů dlouhých jako paže a vychrlil zvuky, při kterých se chlapci sevřel žaludek. Jak nad ním Medivh stál, uvědomil si, že postava nemá přirozenou hloubku ani obrysy, což ji činilo ještě děsivější. Byl to výplod nočních můr, stínové ruce zakončovaly drápy ostré jako břitvy –

Žádná přirozená hloubka nebo obrysy.

Nebyl skutečný. Samozřejmě, že nebyl skutečný! Medivh se rychle rozhlédl po místnosti a – tam, mág Finden si něco mumlal pod svými hustými bílými vousy. Chlapec musel potlačit úsměv.

Zvedl ruku a v dlani se zformovala koule jasné bílé energie. Medivh ji vrhl – přímo na Findena. Bílá koule se zploštila do malého obdélníku, který se na Findenovu čelist připlácl tak silně, až starý kouzelník zavrávoral. Jeho kolegové ho chytili, zraněno však bylo jen jeho trochu přebujelé ego.

Stínová věc zmizela. Medivh se podíval na Antonidase a dovolil, aby mu přes rty přelétl náznak úsměvu. Antonidasův pohled se střetl s učedníkovým.

„Nečekané, ale… účinné,“ připustil mág.

Podlaha pod Medivhovými chodidly se začala pohybovat. Překvapeně uskočil a sledoval, jak se zornice Oka Kirin Tor rozevírá jako kosatec. Medivh stál jako uhranutý, když z otvoru začala stoupat bublající voda, a pak zalapal po dechu při zjištění, že hluboko uvnitř vroucí vody ve skutečnosti hoří bílý plamen.

Antonidas na plošině nad ním zamumlal zaklínadlo a pomalu z prstence slétl vedle svého žáka. Usmál se a chlapci se zdálo, že v jeho výrazu vidí pýchu.

„Podej mi ruku, Medivhe,“ vyzval ho Antonidas. Chlapec beze slov poslechl a vložil svou drobnou dlaň do svraštělé ruky svého mistra. Arcimág Medivhovu dlaň otočil, aby směřovala vzhůru. „Přijde den, kdy budeš povolán sloužit.“

Medivhův pohled přeskakoval mezi Antonidasovým vážným výrazem a bílým plamenem.

„Přísaha, kterou v této chvíli skládáš, nechť je zpečetěna světlem,“ pokračoval mág. Jednou rukou dál držel Medivha, zatímco druhou mu s překvapivou zručností vyroloval bílý rukáv až k lokti. Antonidas Medivha jemně natočil k ohni, který hořel v hlubinách nádrže. Chlapec sebou trhnul. Z nepřirozeného, ale překrásného ohně sálal mnohem větší žár, než čekal. Jeho oči sklouzly k natažené paži. Zamrazilo ho v zádech, náhlý chlad tváří v tvář neskutečnému horku.

„Žádný mág ti nebude roven, ani tvůj mistr ne. Nebude větší zodpovědnosti nežli tvé.“

Antonidas pustil Medivhovu ruku a postrčil ho kupředu. Chlapcovy oči se rozšířily, jeho dech se zrychlil. Ať se stane cokoliv, věděl, že ho to nezabije. Rada by ho nezabila.

Nebo ano?

Nechají ho zemřít, pokud bude shledán nehodným? Ta myšlenka ho doteď ani nenapadla. Chlad v něm ještě zesílil, šířil se každým úderem srdce a byl tak silný, až by od magického ohně nejraději odvrátil tvář. Instinkty na něj ječely, ať ruku stáhne, ale dlaň na zádech ho neúprosně tlačila dál. Medivh se s úplně vyschlou pusou pokusil polknout, když se jeho paže přiblížila k blikajícímu jazyku bílého plamene.

Plamen se náhle vymrštil jako had a v trýznivém objetí se obmotal kolem Medivhovy natažené paže. Když mu oheň začal do kůže vypalovat symbol, do očí mu vhrkly slzy. Spolkl výkřik a ruku stáhl. Nos mu naplnil pach vlastního spáleného masa. Podíval se na svou kdysi neposkvrněnou kůži.

Pohled mu oplácelo kouřící Oko Kirin Tor. Byl přijat. Ocejchován.

Stále jím zmítala bolest, ale zbožná úcta ji zahnala. Medivh pomalu zvedl zrak k mužům a ženám, kteří ho ještě před chvíli posuzovali. Všech šest jich teď stálo, hlavy skloněné v gestu přijetí… a úcty.

Žádný mág ti nebude roven, ani tvůj mistr ne.

„Strážce,“ oslovil ho Antonidas a jeho hlas se chvěl pýchou.

KAPITOLA 1

C esta byla dlouhá, krutá a mnohem obtížnější, než by si Durotan, syn Garadův, syna Durkoshova, kdy pomyslel.

Orkský klan Frostwolf 2 byl jedním z posledních, co odpověděli na volání černokněžníka Gul’dana. Prastaré příběhy tvrdily, že Vlci bývali kočovníky, dokud kdysi dávno jeden náčelník, který pohoří Zmrzlého ohně 3 miloval téměř stejně jako svůj klan, nepoprosil duchy o svolení zůstat. Jeho žádost byla vyslyšena a klan sídlil na severu téměř tak dlouho, jako tam stál horský štít Praotec, který na ně dohlížel. Stal se z nich izolovaný hrdý klan posílený výzvami, kterým tam čelil.

Ale Praotec pukl, jeho krev z tekutého ohně zalila vesnici a klan Frostwolf byl přinucen vrátit se ke kočovnému životu. Přesouvali se z místa na místo a čelili těžkým zkouškám, ale i tak je musel černokněžník 4 Gul’dan – zlověstný shrbený ork s nepřirozeně zelenou kůží – dvakrát požádat, aby se připojili k jeho Hordě. A Durotan nabídku přijal, až když neviděl jiné východisko.

Gul’dan přišel ke klanu Frostwolf s mnoha sliby a Durotan byl přesvědčený, že je černokněžník bude ctít. Draenor, domov orků i duchů země, vzduchu, vody, ohně a života, umíral. Gul’dan však tvrdil, že objevil další svět, kde by jejich hrdá rasa mohla lovit vypasenou zvěř, pít chladnou čistou vodu a žít tak, jak si zaslouží – hrdě a v blahobytu. Neměli se plazit prachem jako hladové oběti zoufalství, zatímco celý svět kolem nich chřadnul a umíral.

Přesto se však hladoví Vlci posledních pár mil své vyčerpávající pouti prachem málem plazili. Jejich klan na toto vysušené, rozpálené místo ze severu putoval celý měsíc. Nedostávalo se jim ani vody, ani jídla. Někteří zemřeli, nedokázali zvládnout fyzickou náročnost tak dlouhé cesty. Durotan chvílemi pochyboval, zda jim to utrpení za to stojí. Modlil se k duchům, kteří byli tak slabí, že ho skoro neslyšeli, aby tomu tak bylo.

Durotan během pochodu nesl dvě zbraně, které zdědil po svém otci. Jednou byl Thunderstrike – Úder hromu – oštěp pokrytý vyřezanými runami a ozdobený koženými třásněmi. Každý zářez ve dřevě znamenal jedno zabití. Vodorovné zastupovaly zvířata a svislé orky. Zatímco vodorovné pokrývaly většinu ratiště, i svislých se pár našlo.

Další zbraň, kterou používal jeho otec a před ním jeho otec Durkosh, byla válečná sekera Sever – Stínač. Durotan si dával pozor, aby byla neustále stejně ostrá, jako když ji vykovali, a dostála tak svému jménu.

Durotan šel pěšky. Místo na hřbetech mohutných bílých vlků, kteří klanu sloužili jako jezdecká zvířata i celoživotní společníci, přenechal slabším a nemocným. Vedle něj kráčel jeho zástupce Orgrim Doomhammer 5 . Masivní válečné kladivo, od kterého jeho rodina odvozovala své jméno, nesl zavěšené na širokých hnědých zádech. Orgrim patřil k hrstce orků, které Durotan skutečně znal. Věřil mu natolik, že by mu kromě svého života svěřil i život své družky a nenarozeného dítěte.

Draka, válečnice, jeho družka a nastávající matka jeho dítěte, jela vedle Durotana na svém vlku Ledovi 6 . Většinu cesty šla vedle svého druha, jak se od ní očekávalo, ale Durotan ji nakonec požádal, aby jela. „Když ne kvůli dítěti, tak kvůli mně,“ pověděl jí. „Je vyčerpávající se neustále strachovat, jestli se nezhroutíš do prachu.“

Usmála se na něj. Rty se jí zkroutily kolem malých klů a v očích se jí objevilo pobavené zajiskření, které tak miloval. „Hmm… Pojedu, ale jen ze strachu, že by ses sám svalil na zem, kdyby ses mi pokoušel pomoct vstát.“

Zpočátku byla nálada dobrá. Klan se nedávno postavil hrozivému nepříteli, Rudým chodcům 7 , a porazil jej. V tentýž den však také zjistili, že od slábnoucích duchů už nemohou čekat žádnou pomoc.

Durotan svůj lid ujistil, že zůstanou klanem Frostwolf, i když se připojí k ostatním orkům v Hordě. Představa masa, ovoce, vody a čistého vzduchu, které klan tak moc potřeboval, byla povzbudivá. Problém, jak si Durotan časem uvědomil, však spočíval ve víře klanu, že jejich potíže brzy po odchodu skončí. Útrapy dlouhé poutě jim toto přesvědčení rychle vyhnaly z hlavy.

Ohlédl se přes rameno na svůj klan. Orkové už nešli, oni se ploužili. A vyzařovalo z nich tak hrozné vyčerpání, až mu z toho pohledu pukalo srdce.

Lehký dotek družčiny ruky na rameni přitáhl jeho pozornost zpátky k Drace. Věnoval jí nucený, unavený úsměv.

„Vypadáš, že bys měl jet spíš ty než já,“ odtušila.

„Bude dost času, abychom jezdili oba,“ odvětil, „až budeme mít dost jídla, aby se i naši vlci mohli vedle nás protahovat s plnými břichy.“

Její pohled přelétl od jejího břicha k jeho a ona škádlivě přimhouřila oči. Zasmál se. Veselost toho zvuku ho překvapila, protože už téměř uvěřil, že zapomněl, jak smích zní. Draka vždy věděla, jak ho uklidnit, ať už smíchem, láskou nebo občasným popíchnutím. A jejich dítě…

Uvědomoval si, že dítě bylo tím skutečným důvodem, proč opustil pohoří Zmrzlého ohně. Draka byla mezi Vlky jediná těhotná samice a Durotan nakonec nedokázal vymyslet důvod, proč by se jeho dítě – jakékoliv orkské dítě – mělo narodit do světa, který ho nedokáže uživit.

Durotan se natáhl a pohladil břicho, kvůli kterému si ji před chvílí dobíral, položil svou velkou dlaň na malý život uvnitř. Hlavou mu prolétla slova, která pověděl svému klanu večer před odchodem.

Bez ohledu na to, co tvrdí svitky o dávných činech, co nám ukládají rituály a jaká pravidla, zákony a tradice bychom měli dodržovat, vždy tu byl jeden zákon, jedna tradice, která nesmí být porušena. Náčelník vždy musí udělat to, co je pro klan skutečně nejlepší.

Ucítil silné šťouchnutí do dlaně a usmál se radostí, že dítě zdánlivě souhlasí se správností jeho rozhodnutí. „Nejraději by už šlo po tvém boku,“ prohlásila Draka.

Než mohl Durotan odpovědět, někdo na něj zakřičel: „Náčelníku! Už jsou zpátky!“

Durotan naposledy pohladil břicho a obrátil se ke Kurvorshovi, jednomu z průzkumníků, které poslal napřed. Většina Vlků si nechávala narůst dlouhé vlasy, na mrazivém severu to byl rozumný přístup. Jakmile však doputovali hlouběji na jih, Kurvorsh se stejně jako mnoho dalších rozhodl, že si hlavu oholí. Ponechal si jen jeden dlouhý pramen svázaný do copu. Jeho vlk se zastavil před Durotanem s jazykem vyplazeným až na náprsenku.

Durotan Kurvorshovi hodil měch s vodou. „Než podáš hlášení, napij se.“

Kurvorsh několikrát žíznivě polkl, než měch svému náčelníkovi vrátil. „Na obzoru jsem viděl celou řadu staveb,“ hlásil trochu zadýchaně. „Stany, podobný našim. Je jich tam tolik! Viděli jsme desítky… ne, stovky ohnišť a strážní věže, ze kterých nás uvidí přijíždět.“ Užasle zavrtěl hlavou. „Gul’dan nelhal, když tvrdil, že shromáždí orky z celého Draenoru.“

Břímě, jehož existenci Durotan odmítal uznat, konečně spadlo z jeho ramen. Dosud si nedovoloval ani na vteřinu zapochybovat. Odmítal, že by mohli přijet příliš pozdě nebo že by Gul’dan jenom přeháněl, když mluvil o velkém shromáždění. Kurvorsh ani netušil, jak moc jeho slova unaveného náčelníka uklidnila.

„Jak daleko?“ zeptal se.

„Asi polovinu pochodu slunce . Měli bychom tam dorazit včas, abychom si stihli postavit tábor na noc.“

„Možná budou mít jídlo,“ zadoufal Orgrim. „Něco čerstvě zabitého a opečeného na rožni. Clefthoofové tak daleko na jih nechodí, že ne? Co vlastní jižané jedí?“

„Ať už to bude cokoliv, jestli to právě zabili a napíchli na rožeň, tak to určitě sníš, Orgrime,“ odvětil Durotan. „Nikdo z nás by neodmítl. Ale očekávat bychom to neměli. Neměli bychom čekat vůbec nic.“

„Požádali nás, abychom se připojili k Hordě, a my to udělali.“ Hlas patřil Drace a ozval se vedle něj, ne nad ním. Sesedla z vlka. „Přivezli jsme s sebou naše zbraně, od oštěpů a šípů po válečná kladiva, a naše lovecké i jiné dovednosti. Přišli jsme pomoci Hordě, aby všichni zesílili a měli co jíst. Jsme Vlci. Budou rádi, že jsme přijeli.“

Nepatrně zvedla bradu a v očích se jí zablesklo. Když byla Draka mladá a křehká, odešla do vyhnanství, aby se vrátila jako jedna z nejlepších bojovnic, jaké kdy Durotan viděl. Také klanu Frostwolf přinesla znalosti o jiných kulturách a jejich zvycích, což se jim teď bude nepochybně hodit.

„Má žena má pravdu,“ souhlasil Durotan. Naznačil, že ji vyzvedne zpátky na Ledova záda, ale ona ho nataženou rukou zarazila.

„Mám pravdu,“ pousmála se Draka, „a proto na shromáždění této Hordy půjdu po boku svého muže a náčelníka.“

Durotan pohlédl k jihu. Obloha byla doposud nemilosrdně čistá, bez jediné stopy po byť jen jediném dešťovém mraku. Nyní na ní však viděl šmouhy šedých mračen. Jak je sledoval, nadouvající se oblaka zevnitř náhle prozářil blesk zlověstně zelené barvy.

Kurvorsh jejich cestovní rychlost odhadl dobře. Slunce už kleslo k obzoru, když k tábořišti dorazili, ale stále zbývalo dost světla, aby mohli připravit večeři a vztyčit stany.

Zvuk tolika mluvících hlasů byl pro Durotana naprosto cizí a nabízel se mu tu pohled na tolik nezvyklých věcí, až ho to začínalo vyčerpávat. Jeho oči putovaly po obrovských kruhových stanech podobných tomu, který sdílel s Drakou, a zastavily se na plácku obehnaném provazem, aby si tam mohly v klidu hrát děti z různých klanů.

Vstřebával všechny ty pachy a zvuky – hovory, smích, drsnou hudbu zpívaných lok’vadnod a bušení tolika bubnů, až cítil, jak se mu pod chodidly chvěje zem. Nos mu dráždily pachy ohně, smažených obilných placek, opékaného masa, bublajících polévek a ne nepříjemného vlčího pižma.

Kurvorsh nepřeháněl. Spíš svým prohlášením zdánlivě nekonečnou rozlehlost tábora ještě zmírnil. Durotan věděl, že klan Frostwolf patří k těm nejmenším. Přesto ho ten výhled zasáhl tak silně, že na okamžik ztratil řeč.

„Tolik klanů na jednom místě, Orgrime,“ řekl, když se mu vrátila slova. „Laughing Skull, Blackrock, Warsong… 8 Všichni jsou tady.“

„Bude to mocná armáda,“ poznamenal jeho zástupce. „Jen by mě zajímalo, kdo tu zbyl, abychom s ním bojovali.“

„Klan Frostwolf…“

Hlas byl plochý, téměř znuděný. Durotan a Orgrim se otočili a spatřili dva vysoké rozložité orky mířící jejich směrem. S ohledem na to, že země umírala a mnoha orkům se nedostávalo jídla, byli nezvykle mohutní a svalnatí. Na rozdíl od Vlků, kteří nosili jen pár kusů kroužkových a plátových zbrojí a spoléhali se především na hroty pobitou kůži, měli tito orkové na ramenou a dokonce i na hrudi pláty z hladké oceli. Ozbrojeni byli oštěpy a oba se pohybovali s okázalou cílevědomostí.

Nebyly to však jejich svalnaté zdravé postavy a lesklá nová zbroj, co upoutalo Durotanovu pozornost.

Ti orkové byli zelení .

Šlo o jemný odstín, mnohem méně nápadný než listová zeleň Gul’dana, vůdce Hordy, který se spolu se svou stejně zbarvenou otrokyní Garonou vypravil na sever. Tahle zelená byla tmavší a víc se blížila přirozeně hnědé kůži orků. Ale ten nádech, ten zvláštní nepřirozený odstín, tam přece jen byl.

„Kdo z vás je velitel?“ chtěl vědět jeden z nich.

„To já mám tu čest vést klan Frostwolf,“ odpověděl rázně Durotan, než předstoupil.

Orkové ho sjeli pohledem, načež se mnohem obdivněji podívali na Orgrima. „Vy dva. Následujte mě. Blackhand 9 s vámi chce mluvit.“

„Kdo je Blackhand?“ zeptal se Durotan.

Jeden z orků se zastavil uprostřed kroku a otočil. Zazubil se. Byl to ošklivý pohled. „Nevíš, vlčí štěně? Blackhand je vůdce Hordy.“

„Lžeš,“ odsekl Durotan. „Hordu vede Gul’dan!“

„Byl to Gul’dan, kdo nás všechny shromáždil,“ řekl druhý ork. „To on ví, jak se dostaneme do nové země. Blackhanda vybral, aby Hordu vedl v boji k vítězství.“

Orgrim a Durotan si vyměnili pohledy. Když Gul’dan mluvil s Durotanem a předtím s jeho otcem Garadem, o žádné bitvě o novou zem se nezmínil. Durotan byl ork, ba co víc, byl náčelníkem klanu Frostwolf. Bude bojovat s každým, s kým bude muset, aby svému klanu zajistil budoucnost. Aby ji zajistil svému nenarozenému dítěti. Znepokojovalo ho však, že jim to Gul’dan vědomě zamlčel.

S Orgrimem se přátelil už od dětství, téměř si dokázali číst myšlenky, a proto oba orkové raději mlčeli.

„To Blackhand nám dal pokyny pro případ, že dorazíte,“ řekl první ork, než s úšklebkem dodal: „Pokud byste našli dost odvahy, abyste opustili hory Zmrzlého ohně.“

„Náš domov už není,“ přiznal na rovinu Durotan. „Stejně jako není ten váš, ať už váš klan pochází odkudkoliv.“

„My jsme z klanu Blackrock,“ řekl druhý ork. Hruď se mu nadmula pýchou. „Blackhand byl náš náčelník, než se ho Gul’dan rozhodl poctít velením Hordy. Pojď s námi, Vlku, a svoji samici nech tady. Tam, kam jdeme, mohou jen válečníci.“

Durotan svraštil obočí a chystal se podrážděně odseknout, když se ozval Dračin falešně ponížený hlas. „Mé srdce, ty a tvůj zástupce běžte za Blackhandem. Klan na tvůj návrat počká tady.“ Usmála se na něj.

Ona si své bitvy uměla vybírat. Byla stejně dobrý válečník jako on, ale Durotan věděl, že v jejím současném stavu by ji ti, kteří toužili víc po boji než po jídle pro svůj lid, nebrali vážně.

„Najdi nám místo, kde postavíme tábor,“ pověděl jí. „Já se zatím setkám s tímhle Blackhandem z klanu Blackrock.“

Strážci je provedli tábořištěm. Rodiny s dětmi nahlučené kolem kotlů, nádobí a spací kožešiny brzy ustoupily orkům s jizvami a tvrdými pohledy, kteří čistili, opravovali a kovali zbraně a zbroje. Z kovářského stanu vycházelo zvonění kladiva o kov. Další orkové otesávali kameny v kola, vyráběli šípy nebo brousili nože. Všichni se po nově příchozích ohlíželi a Durotan jejich pohledy téměř fyzicky cítil.

K Durotanovým uším dolehl zvuk řinčící oceli a pokřik „Lok’tar ogar!“ Vítězství, nebo smrt. Co se to tam děje? Durotan se odtrhl od svého doprovodu a zamířil ke zdroji zvuků. Protlačil si cestu až k velkému kruhu, kde spolu bojovali orkové.

Zatímco se díval, mrštná samice se dvěma nebezpečně vyhlížejícími noži se prosmýkla pod paží orka ohánějícího se kropáčem a vysekla mu na žebrech dvě rudočerné linky. Mohla ho snadno zabít, ale neudělala to. Durotan se pohledem přesunul k dalším skupinkám orků – čtyřem válečníkům proti jednomu a pak k bojující dvojici.

„Výcvik,“ řekl Orgrimovi, jeho tělo se lehce uvolnilo. Zamračil se. Dobrá třetina orků, kteří před ním cvičili, měla hnědou kůži se stejným zelenavým nádechem.

„Klan Frostwolf, co?“ ozval se za nimi hluboký burácivý hlas. „Nejste tak obrovští, jak jsem čekal.“

Otočili se a spatřili jednoho z největších orků, jaké kdy Durotan viděl. Vlci nebyli žádní drobci – a celé generace nebyl v klanu Frostwolf nikdo mohutnější než Orgrim – ale k tomuhle orkovi musel Durotan vzhlížet. Jeho tmavá, nefalšovaně hnědá kůže, kterou nehyzdil ani nádech zelené, se leskla potem či olejem a zdobila ji četná tetování. Mohutné pracky měl úplně černé od tetovacího inkoustu a oči se mu leskly, když si je pobaveně měřil hodnotícím pohledem.

„Uvidíš, že my své pověsti dostojíme,“ odvětil tiše Durotan. „V té tvé nové Hordě lepší lovce než my nenajdeš, Blackhande z klanu Blackrock.“

Blackhand zaklonil hlavu a zachechtal se. „My nepotřebujeme lovce, ale válečníky. Vyrovnáš se těm, co přišli před tebou, Durotane, synu Garadův?“

Durotan se podíval na stále krvácejícího orka, kterého doběhla samice s noži. „Lepší,“ řekl a byla to pravda. „Když Gul’dan přišel za klanem Frostwolf… dvakrát … aby se přidal k Hordě, o žádném boji o zaslíbenou zem se nezmínil.“

„Ech, co by to bylo za zábavu, kdybychom tam jen tak nakráčeli? My jsme orkové! Jsme teď orkská Horda ! My ten nový svět dobudeme,“ řekl Blackhand. Vzápětí dodal: „Tedy přinejmenším ti, kdo mají dost odvahy, aby o něj bojovali. Vy strach přece nemáte, že ne?“

Durotan si dovolil náznak úsměvu, rty se mu lehce zkroutily kolem klů. „Jediné, čeho se bojím, jsou prázdné sliby.“

„Odvážné a troufalé,“ odtušil uznale Blackhand. „Dobře. Pro patolízaly není v mé armádě místo. Přišel jsi právě včas, Vlku. Ještě jeden východ slunce a bylo by příliš pozdě. Zůstal bys tu se starci a nedomrlci.“

Durotan se zamračil. „Ty tu někoho necháváš?“

„Ano, prozatím. Gul’dan to přikázal,“ potvrdil Blackhand.

Durotan pomyslel na svou matku, strážkyni tradic Geyah 10 , na staršího šamana klanu Drek’Thara, na děti… na svou ženu a její nenarozené dítě. „S tím jsem nesouhlasil!“

„Jestli chceš protestovat, bude mi velkým potěšením utkat se s tebou při mak’gora.“

Mak’gora byl prastarý rituál, který znali a praktikovali všichni orkové. Šlo o čestný souboj dvou orků, který bylo zapotřebí začít výzvou. Bojovalo se na smrt. Durotan však před pár měsíci bratra z klanu zabít odmítl, protože si uvědomoval, jak moc se jejich počty ztenčily. Blackhand takové zábrany určitě neměl.

„Gul’dan nás do nového domova povede zítra za úsvitu,“ oznámil Blackhand. „První vlnu, která smete naše nepřátele, budou tvořit jen válečníci. Ti nejlepší, jaké Horda může nabídnout. Smíš přivést ty členy svého klanu, kteří jsou mladí, zdraví, rychlí a nebojácní. Přiveď své nejlepší bojovníky.“

Durotan a Orgrim si vyměnili pohledy. Pokud se v té zemi nacházela nebezpečí, která by mohla nejslabší ohrozit, byla to prozíravá strategie. Tak by se zachoval každý silný klan.

„Mluvíš rozumně, Blackhande,“ uznal váhavě Durotan. „Klan Frostwolf tě poslechne.“

„Dobře,“ přikývl Blackhand. „Vy Vlci možná nevypadáte jako obři, ale nerad bych vás zabil dřív, než uvidím, jak bojujete. Pojďte, ukážu vám sílu, se kterou zasáhneme ten nic netušící svět.“

KAPITOLA 2

N ež se Durotan s Orgrimem vrátili, už se setmělo. Klan pod Dračiným dohledem postavil své provizorní cestovní stany. Vedle každého z nich v nehybném suchém vzduchu zplihle visely praporce klanu Frostwolf, zobrazující bílého vlka na modrém pozadí. Durotan se rozhlédl po učiněném moři staveb, nejen jejich, ale i ostatních klanů. I u nich viděl praporce stejně opotřebované, jako se Durotan cítil.

Praporce se náhle zachvěly a slabý vánek přinesl k Durotanovu nosu vítanou vůni pečeného masa. Poplácal Orgrima po zádech. „Ať se s námi zítra stane cokoliv, dneska se najíme!“

„Mé břicho za to bude vděčné,“ zabručel Orgrim. „Kdy jsme naposledy jedli něco většího než zajíce?“

„Už si nevzpomínám,“ řekl Durotan a téměř okamžitě zvážněl. Na cestě viděli zvěře ještě míň než na ledovém severu. Většina jejich masa pocházela z malých hlodavců. Vzpomínal na talbuky, chutné, ale divoké tvory podobné gazelám, a na obrovské clefthoofy, jejichž zabití bylo velkou výzvou a z jejichž masa se pak najedl celý klan. Napadlo ho, jaká zvířata Gul’dan našel tady v poušti, a usoudil, že to raději vědět nechce.

Když se přiblížili ke svému táboru, přivítal je smích. Durotan našel oheň, u kterého seděli Draka, Geyah a Drek’Thar. Ti spolu s Orgrimem Doomhammerem patřili mezi Durotanovy rádce. Vždy mu dobře poradili, a tak se Durotan rozmrzele ošil, když si vzpomněl na Blackhandovy rozkazy. Pokud potetovaného orka poslechne, všichni s výjimkou Orgrima zůstanou tady. Kolem podobných ohňů se shromáždily i další rodiny. Vyčerpané děti podřimovaly. Durotan viděl, že jsou jejich břicha po dlouhých měsících plná jídla, a byl za to vděčný.

Nad ohněm bylo na klaccích napíchnuto několik menších zvířat. Durotan se lítostivě podíval na Orgrima. Vypadalo to, že se budou dál živit zvířaty menšími než jejich pěsti. Ale bylo to maso a bylo čerstvé, a proto si Durotan nestěžoval.

Draka mu vzápětí jeden z klacků podala a Durotan se do masa bez váhání zakousl. Bylo horké a spálilo mu pusu, ale na tom nezáleželo. Netušil, jak už je to dlouho, co naposledy jedl čerstvé maso. Když otupil ostří svého hladu, popsal jim, co s Orgrimem viděli, a pověděl jim o Blackhandových rozkazech. Na okamžik zavládlo ticho.

„Koho s sebou vezmeš?“ zeptal se tiše Drek’Thar. Orgrim při té otázce uhnul pohledem. Durotan z přítelova výrazu poznal, jak moc je rád, že není náčelníkem a nemusí sdělovat tyto špatné zprávy.

Durotan vyjmenoval orky ze seznamu, který si v duchu připravoval od chvíle, co s Orgrimem odešli od Blackhanda. Draka, Geyah a Drek’Thar na něm nebyli. Následovalo ještě delší ticho, které nakonec porušila Geyah.

„Já tvé rozhodnutí zpochybňovat nebudu, náčelníku. Co se mě týče, zůstanu tady. Když mě s Drek’Tharem navštívil duch života, pověděl mi, že musím zůstat s klanem. Nyní chápu, co tím myslel. Jsem šamanka a umím bojovat, ale jsou tu orkové, kteří jsou mladší, silnější a rychlejší než já. A jsem také strážkyně tradic. Duchové vás ochrání, ale pokud tento předvoj selže, naživu zůstane alespoň historie našeho klanu.“

Durotan se na ni vděčně usmál. Zněla odevzdaně, ale on věděl, jak moc touží bojovat po boku svého syna. „Děkuji ti. Vězte, že až bude bezpečno, vrátím se pro vás všechny.“

„I já to chápu,“ řekl Drek’Thar hlasem prodchnutým smutkem. Ukázal na látku, kterou si zakrýval oslepené oči. „Jsem slepý a starý. Byl bych přítěží.“

„Ne,“ ohradila se rázně Draka. „Mé srdce, zvaž, že bys Drek’Thara vzal s sebou. Je šaman a duchové nám pověděli, že budou i ve světě, kam se chystáme jít. Dokud tam bude země, vzduch, oheň, voda a život, budeme potřebovat šamana. Drek’Thar je náš nejlepší a je léčitel. A možná budeš potřebovat jeho vize,“ dodala.

Durotana zamrazilo v zádech a na pažích se mu naježily chloupky. Drek’Tharovy vize jim víc než jednou zachránily život. Varování před duchem ohně dokonce zachránilo celý klan. Jak by s sebou mohl Drek’Thara nevzít? „Nebudeš s námi bojovat,“ pověděl mu. „Budeš jen léčit a radit. Mohu se na tebe spolehnout?“

„Jako vždy, náčelníku. Jen to, že s tebou půjdu, je pro mě velkou ctí.“

Durotan se podíval na Draku. „Mé srdce, já vím, že můžeš bojovat, ale –“ Zmlkl, zvedl se na nohy a jednou rukou chytil rukojeť válečné sekery.

Návštěvník byl téměř stejně mohutný jako Blackhand. Oheň vrhal stíny na postavu se svaly tvrdými jako kámen. Blackhand na něj udělal dojem, ale tenhle ork… Nebyl sice tak vysoký jako vůdce Hordy, ale byl mnohem svalnatější, a tudíž od pohledu silnější. Stejně jako Blackhand se honosil tetováním, ale zatímco veliteli inkoust zdobil ruce, tento ork dával na odiv čelist černou jako noc. Dlouhé tmavé vlasy měl stažené do ohonu a v očích se mu odráželo světlo ohně.

„Jsem Grom Hellscream 11 , náčelník klanu Warsong,“ představil se ork s očima upřenýma na nově příchozí. „Blackhand mi pověděl, že klan Frostwolf konečně dorazil.“ Pobaveně zabručel a upustil Durotanovi k nohám plný pytel. „Jídlo.“

Pytel sebou škubal a nadouval se.

„Brouci,“ upřesnil Grom. „Nejlepší je jíst je zaživa a syrové.“ Zazubil se. „Nebo usušené a rozemleté v mouce. Nechutnají špatně.“

„Já jsem Durotan, syn Garadův, syna Durkoshova,“ představil se Durotan, „a Grom Hellscream, náčelník klanu Warsong, je u našeho ohně vítán.“

Durotan usoudil, že představovat ostatní členy klanu shromážděné u ohniště by nebylo moudré, protože by tím k nim přitáhl nevítanou pozornost. Ne, pokud chce ráno vzít Drek’Thara s sebou. Našel pohledem svou družku a ta přikývla. Draka vstala, mlčky se dotkla Drek’Thara a Geyah na rameni a odvedla je k jinému ohni.

Durotan ukázal na prázdná místa a Grom si sedl vedle něj a Orgrima. Přijal z uhlíků vytažené maso a s chutí se do něj zakousl.

„Přestože my dva jsme se nikdy nepotkali,“ řekl Orgrim, „několik členů tvého klanu v minulých letech lovilo s tím mým.“

„Pamatuji si, že našinci říkali, že Vlci jsou skvělí a čestní lovci,“ potvrdil Grom. „I když trochu…“ Hledal správné slovo. „… odměření.“

Durotan Gromovi raději neřekl, co si Vlci myslí o jeho klanu. Padala slova jako zbrklí , hluční a  divocí – někdy i  nepříčetní . Občas to pronášeli s úctou, ale zvykem to nebylo. „Vypadá to, že Gul’dan dokázal shromáždit všechny klany.“

Grom přikývl. „Vy jste poslední, co se připojili. Byl tu ještě jeden klan, ale ten už je pryč. Alespoň tak to Gul’dan tvrdí.“

Vlci se nervózně ošili. Durotana by zajímalo, jestli Grom mluvil o Rudých chodcích. Pokud to byla pravda a klan vymřel do posledního orka, byla to dobrá zpráva a Durotan za ně truchlit nehodlal.

„My jsme byli mezi prvními,“ prohlásil hrdě Grom. „Když za námi Gul’dan přišel a pověděl nám, že zná cestu do jiné země plné zvěře, čisté vody a nepřátel, se kterými můžeme bojovat, hned jsme souhlasili.“ Zachechtal se. „Co víc si může ork přát?“

„Můj zástupce Orgrim a já jsme se po příchodu setkali s Blackhandem,“ řekl Durotan. „Pověděl mi o svém plánu, že do té země nejprve povede vlnu válečníků. Mluvili jsme o zbraních a o tom, kdo je bude používat, ale zajímalo by mě, jaké přípravy chystá Gul’dan.“

Grom z klacku stáhl poslední kousek masa, než ho hodil do ohně. „Gul’dan objevil způsob, jak nás do té země dostane. Prastarý artefakt, dlouho ukrytý pod zemí. Dovedla ho k němu jeho magie, a když jsme dorazili my, začali jsme kopat. Konečně jsme ho odkryli a zítra ho použijeme.“

Durotan povytáhl obočí. „Díra v zemi?“

„Jen počkej, brzy uvidíš sám,“ ujišťoval ho Grom.

Čím víc toho Durotan o tom plánu zjišťoval, tím méně se mu zamlouval. „Zní to jako hrob.“

„To ne,“ uklidňoval ho Grom. „Neznamená smrt, ale znovuzrození našeho lidu. Je to cesta do nového světa!“

„Ty tomu věříš?“ zeptal se Orgrim. Hlas měl prodchnutý spíš nadějí než pochybami.

Grom si Orgrima chvíli prohlížel. Potom zvedl jednu mocnou paži a natáhl ji blíž k ohni. V jeho světle Durotan spatřil, co doposud zakrývaly stíny. Stejně jako u mnoha orků, které s Orgrimem viděl cvičit, měla kůže Groma Hellscreama zelený odstín. Když promluvil, jeho slova patřila Orgrimovi, ne Durotanovi.

„Já v Gul’dana věřím. Věřím v moc felu. Jeho magie smrti mě učinila mocným.“ Napnul paži, až se na ní vyboulily melounům podobné svaly. „Uvidíte. Budete mít sílu pěti mužů.“

„Blackhand vypadá silně i bez ní,“ nezalekl se Durotan.

Gromovy jasné oči se zabodly do náčelníka klanu Frostwolf. „Proč zůstat silný jen akorát, když můžeš být silnější?“ Jeho rty se odtáhly od klů v úsměvu, který byl stejně hrozivý jako šílený. Durotan si musel v duchu položit otázku, zda by ork z klanu Warsong někdy uznal, že je silný „akorát“.

* * *

Když se Durotan uchýlil do svého stanu, Draka už spala na kožešinách, které si přinesli ze severu.

Kdysi by nocovala na tlustých teplých kožešinách z clefthoofa a žila v bytelné chatě ze dřeva a kamení. Měla by dostatek dobrého, zdravého jídla nejen pro svého bojovného ducha, ale i pro život, který rostl v jejím vypouklém břiše, jediné měkké části jejího silného těla. Nyní ji však od kamenité země oddělovala jen králičí kožešina a posledních několik mil klan nejedl vůbec nic.

Geyah trvala na tom, aby Durotan a Draka z pohoří Zmrzlého ohně odnesli co nejvíc věcí, které budou připomínat odkaz klanu. Jejich provizorní přístřešek, jen o trochu lepší než ostatní, proto hostil i zástavu klanu Frostwolf a ozdobné ochranné amulety, které vyrobili a požehnali šamané, aby je posílily v bitvě a chránily je před nebezpečím. V dosahu ležela i spousta různých zbraní – oštěpy, sekery, kladiva, palcáty, meče, luky s šípy a samozřejmě i Thunderstrike. Durotan ze zad odepnul Sever, položil ho vedle spacích kožešin, posadil se a prohlížel si svou spící družku.

Jak jeho pohled putoval po jejím na boku ležícím těle, od vášnivé silné tváře a dlouhých černých vlasů po vypouklé břicho, zaplavila ho vlna něžnosti.

Se stále zavřenýma očima k němu natáhla ruku. „Durotane… Cítím tvůj pohled.“ Dračin hlas byl hluboký a hrdelní, plný citu a pobavení.

„Tys nespala?“

„Spala.“ Převalila se na záda v marné snaze najít pohodlnější polohu. Ruka jejího druha se dotkla odhaleného břicha, velké prsty a dlaň ho téměř celé zakryly, mlčky ho spojovaly s jeho dítětem. „Zdálo se mi, že jsme na lovu.“

Durotan zavřel oči a povzdechl si. Vzpomínka na štiplavý chlad, který zkoušel jejich těla, když útočili na bránící se kořist, téměř bolela. Výkřiky, pach čerstvé krve, chuť výživného masa. Bývaly to dobré roky. Durotan se natáhl na kožešiny vedle své družky a vzpomínal na první noc, když se Draka vrátila z vyhnanství. Naléhal na ni, ať mu vypráví o svých cestách, a pak vedle sebe na zádech leželi stejně jako dnes, jen se tehdy nedotýkali. Dívali se na hvězdy a stoupající kouř a Durotan byl šťastný.

„Napadlo mě jméno,“ pokračovala Draka.

Durotan zabručel. Zlobil se na sebe, že propadá nostalgii. Dračin sen byl pouhým upřímným přáním, ne záměrným melancholickým vzpomínáním. Časy, po kterých si stýskal, byly pryč a nikdy se nevrátí.

Vzal ji za ruku. „Hm. Nech si ho pro sebe,“ škádlil ji. „Vybereme ho společně. Oba.“

„Tak?“ V jejím hlase zaznívalo pobavení. „A jak chce velký Durotan svého syna pojmenovat, když s ním neodejdu?“

„ Syna ?“ Zvedl se na lokti a podíval se na ni, trochu mu spadla brada. Doteď byl smířený s tím, že může mít syna i dceru. Na pohlaví nezáleželo, hlavně když dítě bude zdravé. Samice klanu Frostwolf bývaly zuřivé válečnice, Draka toho byla dokonalým příkladem. Tradice však diktovala, že náčelník svůj titul může předat jen synovi. Zamrkal na ni. „Přichází snad za tebou vize jako za Drek’Tharem?“

Usmála se a pokrčila rameny. „Prostě to… cítím.“

Znovu pomyslel na první noc a všechny další, co s ní sdílel. Nechtěl myslet na tu dlouhou řadu nocí, kdy bude bez ní, nechtěl myslet na svého syna, který se narodí, když bude jeho otec pryč.

„A jak chceš ten pupek schovat?“ zeptal se s úsměvem, protože očekával kousavou odpověď.

Draka, která ho dobře znala, ho udeřila do ramene – něžně, ale stále tvrdě. „Snáz než ty tu svou dutou palici.“

Durotan se od srdce zasmál. To, že se jeho družka rozesmála s ním, bylo pro jeho duši jako balzám. Znovu ulehli a Durotan ochranářsky položil ruku na jejich syna. Novému světu budou čelit společně.

Ať se stane cokoliv.

KAPITOLA 3

Následujícího rána si Draka na břicho připevnila malý kruhový štít ozdobený kančími kly. Když si všimla Durotanova pohledu, lehce na něj kývla, aby ho ujistila, že dokáže skrýt své vypouklé břicho a zároveň ochránit jejich nenarozeného syna. Posledních pár měsíců bylo tak náročných, že Draka nenabrala žádnou váhu, která by hned nepadla na vývoj dítěte. Jakmile si zakryla břicho, se stále pevnými svaly a nezakulaceným obličejem na ní nebylo vidět nic, co by těhotenství prozradilo. Teď se to sice hodilo, ale i tak její druh litoval, čím vším si musela projít.

Drek’Thar si hluboko do čela stáhl kápi pláště, aby zamaskoval bílé vlasy a pruh látky, kterým si zakrýval znetvořenou tvář. Další šaman, Palkar, který se o něj léta staral, ho povede. Když se shromáždili a čekali na povel vyrazit k „díře v zemi“, Durotan k nim přistoupil.

„Nemůžu slíbit, že vás neodhalí,“ pověděl jim. „Pokud to nechcete riskovat, nebudu vám to vyčítat.“

„My to chápeme,“ odvětil Drek’Thar. „Děj se vůle duchů.“

Durotan přikývl. Draka už se rozloučila s Geyah a odstoupila od ní. Durotan položil ruce na matčina ramena. „Zatímco budeme s Orgrimem pryč, povedeš klan ty. Nenapadají mě lepší ruce, do kterých bych ho měl svěřit.“

Její oči zůstaly suché a stála vzpřímeně a odhodlaně. „Budu je bránit vlastním životem, můj synu. Až se vrátíš, s radostí se k tobě připojíme v té nové úrodné zemi.“

Všichni věděli, že se možná nikdy nevrátí. O tom zaslíbeném místě toho věděli tak málo. Dostanou se tam s pomocí magie a netušili, co je tam čeká. Věděli jen to, co jim pověděl Gul’dan. Co když se mýlil? Co když jim lhal? Co když tam číhalo nebezpečí tak velké, že se mu nedokáže postavit ani ork? Nakonec na tom ale nezáleželo. Starý svět už napravit nešlo.

„Jsem si jistý, že tu zemi dobudeme rychle,“ řekl a doufal, že jeho hlas zněl tak jistě, jak si přál.

Zaduly rohy, svolávali je. Durotan objal Geyah. Chvíli se ho pevně svírala. Pak o krok ustoupila. Durotan se podíval na svůj klan, na děti a orky, kteří nebyli válečníky, ale řemeslníky a šamany. Udělal pro ně vše, co se dalo.

Nyní nastal čas zjistit, jestli se dá Gul’danovu slovu věřit.

Blackhandovi bojovníci ukazovali směr, a spojovali tak orky v proud z hnědých a zelených kůží, blyštivé oceli a vybělených kostí. Durotan znovu žasl při pohledu na tolik orků, kteří pochodovali prachem bok po boku vstříc společnému cíli. Narůstala v něm naděje. Oni byli orkové! Co by mohli nezvládnout? Ať na ně čekal kdokoliv, padne pod jejich běžícíma nohama, svištícími zbraněmi a výkřiky Lok’tar ogar!

Podíval se na Draku, která se na něj usmála. Jednou krátce sevřela jeho ruku a pak pokračovala dál. Nikdo se na ně ani nepodíval. Durotan v ruce nesl Thunderstrike a Sever měl přivázaný na zádech.

Jeden z Blackhandových orků proběhl kolem řady a křičel rozkazy. „Zatočte vpravo!“ Durotan a Draka poslechli.

A tam stál portál.

„Hellscream měl pravdu,“ zabručel Durotan. „Není to jen díra v zemi.“

Durotanův celý klan by zabral jen nepatrný kousek obrovské jámy. I kdyby se všichni postavili vedle sebe, gigantickou stavbou, která tam ležela ukrytá v písku, by snadno proběhli. Tyčila se tam, vysoká a hrozivá, obtáčeli se kolem ní dva obří okřídlení ještěři a na každé straně byla vytesaná postava v kápi, vysoká jak stovka orků. Levá strana byla stále spojená se zemí. Tiskla se tam k ní lešení a zdviže zvedaly orky malé jako vši. Na obří bráně se stále ještě pracovalo.

Zástup orků už od začátku nebyl příliš spořádaný, a jak další válečníci spatřovali gigantický kamenný průchod, zmizela i ta trocha původního řádu. Všichni začali mluvit. Blackhandovi orkové se vzteklými unavenými výrazy opakovaně křičeli rozkazy, které nikdo neposlouchal. Orkové byli vášniví, nezkrotní a silní. Poslouchali své klanové vůdce. Vojevůdce Hordy jistě bude mít své inkoustově černé ruce plné práce, aby tolik válečníků zvládl.

„Durotane!“ zavolala Draka. „Podívej!“ Ukázala na nejvyšší schod před portálem. Stál tam Gul’dan, jeho zelenou kůži si nešlo splést. Durotan měl při pohledu na něj pocit, jako by od jeho prvního příchodu do pohoří Zmrzlého ohně neuplynul žádný čas. Černokněžník vypadal úplně stejně, když se na schodišti opíral o hůl ozdobenou malými lebkami a kostmi. Kápě mu částečně zakrývala vrásčitý obličej, ale Durotan i na tuto vzdálenost rozeznal jeho bílý plnovous a nezaměnitelné oči, žhnoucí odpudivým zeleným světlem. K plášti měl připevněné ostny a na nich naražené další malé lebky. Stejně jako tehdy se i dnes Durotan otřásl silným odporem. Vybavil si, co o černokněžníkovi při prvním setkání řekl Drek’Thar.

Toho orka se drží stíny. A v jeho vlastním kráčí smrt.

Za shrbeným orkem, vlečená za těžký řetěz na štíhlém krku, šla jeho otrokyně, míšenka Garona. Durotan si ji dobře pamatoval. Svého pána doprovázela při obou náročných cestách, které podnikl na sever, aby si promluvil s klanem Frostwolf. Při druhé návštěvě se jí podařilo Durotanův klan varovat, že její pán je temný a nebezpečný. Na otrokyni se moc poslušně nechovala. Nebýt pohrdavých pohledů, kterými ji orkové častovali, Durotan by si myslel, že je tu pánem ona, a ne černokněžník.

Teprve tehdy si všiml, že dvojice prochází kolem klecí z pokroucených mrtvých větví. Byly k prasknutí nacpané postavami s modrou kůží.

Draeneiští vězni.

Jedna samice prosebně natáhla ruku a chytila Garonu. Zdálo se, že podivnou půlorčí samici o cosi žádá, ale Garona se jí vytrhla a řekla něco Gul’danovi.

„Co provedli?“ přemýšlela Draka nahlas. Její hlas byl plný bolesti a hrůzy. Na rozdíl od většiny orků, kteří draenei s jejich kozíma nohama a modrou kůží pohrdali, je při svých poutích po jejich boku doopravdy poznala. Durotanovi o nich pověděla, že nejsou zbabělí, jen se prostě vyhýbají bojům. Durotan sám poznal, jak stateční umí být, když nesobecky zachránili tři děti a vrátili je klanu.

A Gul’dan je teď věznil.

„Záleží na tom?“ Durotan se za svou kousavou odpověď nenáviděl. „Gul’dan nás posílá skrz portál, abychom napadli ty, co žijí na druhé straně, a přivlastnili si jejich zem. My jejich svět potřebujeme, a proto potřebujeme i jeho. Právě teď může dělat, co se mu zlíbí.“

Draka se na něj tázavě podívala, než zavřela oči. Proti té nepříjemné pravdě nemohla nic namítnout. Draeneiové se pravděpodobně nedopustili vůbec ničeho. Durotan věděl, že je některé orkské klany zabíjí pro zábavu. Možná jejich předváděním Gul’dan něco naznačoval, než orkům dovolí, aby vstoupili do té jeho vychvalované nové země.

Donesl se k němu úryvek draeneiského výkřiku, jen jediné slovo. Durotan jejich jazyku téměř nerozuměl, ale tohle slovo znal.

„Detish!“ vzlykala žena, která se stále natahovala za Garonou.

Detish.

Dítě.

Durotan a Draka si vyměnili zhrozené pohledy.

Ozvalo se hromové zaburácení. Barva oblohy se změnila v nažloutlou zeleň blednoucí modřiny. Vnitřní stěny portálu nyní zářily jasně smaragdovou barvou a na nebi poblikávalo zelené světlo.

„Co se to děje?“ zeptala se Draka.

„Gul’danovy čáry,“ odpověděl zachmuřeně Durotan. Jakmile to dořekl, černokněžník rozhodil ruce a podíval se na svou armádu.

„Smrt. Život. Smrt. Život. Slyšíte je?“ Přiložil k uchu dlaň a jeho rty se kolem tesáků zkroutily v úsměvu. „Tlukot živého srdce. Mou magii napájí život. Nemáme dost zajatců, abych portál otevřel pro všechny. Nepřítel je ale slabý. Porazíme ho a pak použijeme jeho jako palivo! Postavíme nový portál na druhé straně, a až bude hotový, provedeme skrz celou Hordu!“

Durotan se znovu podíval na draeneiské vězně. Jeho otec Garad vyprávěl o dobách, kdy Vlci občas obětovali život zvířete, aby tím duchům poděkovali za dobrý lov. Gul’dan tvrdil, že jeho magie smrti je podobná.

Vy pojídáte jejich maso a oblékáte se do jejich kůže. Já pojídám jejich sílu a vědomosti a oblékám se… do zelené.

Gul’dan se otočil k bráně. Zvedl svou lebkou ozdobenou hůl do výše, rozhodil paže a prohnul se v zádech. Odevšad a odnikud se ozval hlas, ale nepodobal se žádnému hlasu, který kdy Durotan slyšel. Byl hluboký, až z něj drnčely kosti, a také chraplavý, drsný a pronikavý, až by si Durotan nejraději zacpal uši, aby ho nemusel poslouchat. Vzepřel se tomu nutkání a zhluboka dýchal, aby se uklidnil, i když jeho srdce bušilo jako zvon. Strachem? Vzteky?

Nedočkavostí?

Těla draeneiských vězňů po obou stranách brány se prohnula v agónii. Durotan šokovaně sledoval, jak ze zajatců stoupají kroutící se pramínky modrobílé mlhy a sbíhají se ke Gul’danovi. Černokněžník otevřel ústa, napájel se mlžnými spirálami a nechal je, ať ho omývají a obtáčejí se kolem něj.

Orkové se zelenou kůží v čele zástupu jako by zešíleli. Řvali a hnali se po schodech k portálu. Draeneiové se svíjeli v křečích. Jejich kůže bledla a jejich těla slábla a křehla – stárla. Když z nich zbyly jen seschlé slupky, modré světlo v jejich očích pohaslo. Životní energie z nich přestala proudit a zelené obrysy portálu zaprskaly a zaplály ohněm, jako by na něco čekaly. Durotanovy uši zasáhl ohlušující zvuk, když z Gul’danových paží vyletěla zářící koule a vybuchla v bráně. Zatímco před chvíli bylo na druhé straně portálu vidět jen skály a hlínu, teď obdélníkovou bránu vyplnilo odpudivé pulzující zelené světlo. Do zeleného víru se vmíchaly i další barvy – modrá obloha a hněď kmenů stromů.

Výhled vykoupený tolika životy. Stálo to za to, i když tím zajistí přežití svého klanu?

Bolestná odpověď zněla… ano.

„Za Hordu!“ zakřičel někdo a ostatní se k pokřiku přidali. „Za Hordu! Za Hordu! Za Hordu!“

Orgrim se na Durotana zazubil a proběhl kolem svého náčelníka. Pokřik v Durotanových uších duněl jako tlukot srdce, ale on se na rozdíl od mnoha dalších orků ke zběsilému běhu nepřidal. Otočil se a podíval se na svou družku. Když na něj vrhla tázavý pohled, pověděl jí: „Nech mě jít prvního.“ Pokud měl při průchodu zemřít, jeho smrt Draku alespoň varuje.

„Za Hordu! Za Hordu!“

Draka zpomalila, poslechla svého náčelníka. Durotan sklonil hlavu, pevněji sevřel Thunderstrike, polohlasně zamumlal: „Za klan Frostwolf,“ a proběhl skrz.

Draka se zamračila a zaťala zuby, když její milovaný zmizel. Rozplynul se ve třpytivém portálu z oblačné modři a stromové zeleně, který vedl… kam? Co si Durotan myslel, že dělá? Proběhli jím i další, ale nevrátil se nikdo. Nemohla na něj čekat, aby jí pověděl, že je vše v pořádku. Musela se k němu připojit.

Sevřela ruce v pěst, hrdelně zavrčela a pokračovala dál s masou zpocených křičících válečníků bažících po krvi. S očima upřenýma přímo před sebe Draka, dcera Kelkarova, syna Rhakishova, vstoupila do portálu.

Zem pod jejíma nohama zmizela.

Vznášela se ve slabém zeleném světle, jako by plavala v jezeře, byla dezorientovaná a rychle dýchala. Zezadu přicházelo světlo portálu a před ní čekala houstnoucí temnota. Tenké stužky světla vzlínaly vpřed a kolem ní mezitím proudili další a další orkové. Stále slyšela zvláštní hromobití z draenorské strany portálu, cosi ho však tlumilo. Občasný záblesk světla jí spaloval oči. Odsunula stranou ochromující strach a soustředila se na jedinou věc, kterou viděla – tečku nadějného světla v okolní temnotě. Draka se pokoušela pohnout směrem k ní. Měla pocit, jako by nic nevážila. Jak se k tomu světlu dostane?

Natáhla ruce před sebe, stáhla je zpátky – a posunula se kupředu. V duchu se usmála a pokračovala. Na druhé straně zvláštního tunelu byla ta nová země. Její druh tam na ni čekal. Dítě v jejím lůně koplo, jako by protestovalo.

Uklidni se, maličký, pomyslela si Draka. Brzy budeme –

Projela jí bolest a břicho se jí stáhlo jako k úderu se chystající pěst. Draka překvapeně zalapala po dechu. Bylo to její první dítě, ale mluvila s ostatními samicemi. Věděla, co má čekat. Život orka si žádal neustálou ostražitost, a děti proto přicházely rychle a jen s malou bolestí, aby byly jejich matky připravené se přesunout nebo bojovat, bylo-li to nutné.

Ale tohle –

Bylo příliš brzy. Dítě potřebovalo nejméně další měsíc v bezpečí matčina těla. Bolest, která jí projela břichem, však byla varováním, ne předzvěstí. Drace, zadýchané a s tmavou kůží pokrytou potem, se podařilo odvázat krycí štít a zahodit ho do tmy. Světlo už bylo blíž. Draka rozeznávala orkská těla, všichni se snažili dostat ke světlu, a Draka si náhle připadala jako její dítě, protože svým způsobem se právě měla narodit i ona.

Kolem proletěl další ork, beztížně se obracel ve vzduchu. Durotan! Natáhl se k ní, viděl, že trpí, a snažil se ji chytit, ale minul ji a podivný proud ho neúprosně táhl dál. Jejím směrem se pomalu převalovalo něco dalšího – vyvrácený strom. Draka se navzdory příšerné, jako dýka ostré bolesti schoulila do klubíčka, aby své dítě ochránila. Větve prolétajícího stromu jí poškrábaly kůži.

Natáhla se ke světlu. Bylo tak silné, že ji po cestě temnotou téměř oslepilo. Tápající prsty se otřely o něco pevného. Země! Draka frustrovaně zavrčela, zaťala prsty se špičatými nehty do hlíny a vytáhla se ven z portálu.

Kolem ní duněly kroky. Vstala a odvrávorala dál od záplavy orků toužících po krvi. Cítila vlhkou zem… vodu, trávu…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První střet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.