O KNIZE

V roce 1979 vstoupila Rudá armáda do Afghánistánu a toto velmocenské dobrodružství se postupem doby proměnilo ve vleklou a nesmírně krutou, traumatizující válku, v níž zahynuly téměř dva milióny Afghánců a 25 000 sovětských vojáků.

Zinkoví chlapci jsou třetí knihou laureátky Nobelovy ceny Světlany Alexijevičové. Poprvé vyšla v roce 1989 a v tehdejším Sovětském svazu způsobila velké pozdvižení, vášnivé diskuse a dokonce i soudní proces. Znamenala však i předěl v autorčině životě i díle. Po dvou knihách s poměrně nekonfliktními tématy Velké vlastenecké války se zde Alexijevičová poprvé dostala do zásadního sporu s oficiální doktrínou i míněním velké části ruské společnosti. Sama o svých zážitcích z návštěvy Afghánistánu mluví jako o klíčovém zlomu ve svých úvahách o podstatě komunistického režimu a ve své nobelovské řeči tento okamžik popisuje takto: Musím přiznat, že jsem se nestala svobodnou ze dne na den. (…) Než jsem jela do Afghánistánu, věřila jsem v socialismus s lidskou tváří. Zpátky jsem se vrátila prostá všech iluzí. „Odpusť mi, otče,“ řekla jsem při našem setkání, „vychoval jsi mě ve víře v komunistické ideály, ale stačilo vidět, jak sotva odrostlí sovětští studenti (…) zabíjejí v cizí zemi lidi, jež neznají, a všechna tvá slova se obrátila v prach. Jsme vrazi, tati, chápeš?!“

Kniha Zinkoví chlapci není rozborem válečné situace, ani výčtem akcí se statistikou padlých. Je sestavena z rozhovorů se sovětskými vojáky přeživšími afghánskou válku a také s příbuznými těch, kteří se z ní vrátili v zinkových rakvích. A právě mozaika těchto útržků vzpomínek a úvah vydává svědectví o nesmyslnosti a hrůze celého tažení, o mravním rozvratu a naprosté devalvaci lidského života, jež přineslo. Má neobyčejnou dokumentární sílu a je velmi aktuální navzdory osmadvaceti rokům, které uplynuly od jejího vydání i od ukončení afghánské agrese.

O AUTORCE

Světlana Alexijevičová, laureátka Nobelovy ceny za literaturu 2015, se narodila v roce 1948 v bělorusko-ukrajinské rodině, žije v Minsku. Ve svých knihách se zabývá dramatickými událostmi, jakými byly druhá světová válka – knihy Válka nemá ženskou tvář (У войны не женское лицо, 1983, česky 1987) a Poslední svědci (Последние свидетели: книга недетских рассказов, 1985), černobylská katastrofa – Modlitba za Černobyl (Чернобыльская молитва, 1997, česky 2002), válka v Afghánistánu – Zinkoví chlapci (Цинковые мальчики, 1989) a rozpad Sovětského svazu – Doba z druhé ruky (Время second-hand, česky 2015). Všechny tyto knihy jsou součástí jejího velkolepého projektu jakési kroniky, vytvářené z autentických hlasů lidí, s nimiž se setkala, který nazývá Autobiografie jedné Utopie neboli Historie rudého člověka. Pracuje na něm již 35 let a vytvořila a vybrousila pro něj specifický žánr tvořený mozaikou úryvků stovek rozhovorů a interview s nejrůznějšími lidmi, nazývaný některými kritiky „románem hlasů“. Je také autorkou třech divadelních her a více než dvaceti scénářů dokumentárních filmů.

Knihy Světlany Alexijevičové byly přeloženy již do 43 jazyků a autorka za ně byla oceněna řadou prestižních cen v Německu, Švédsku, Polsku, Francii, USA a Číně, mimo jiné Herderovou cenou (1999), National Book Critics Circle Award (2005), Mírovou cenou německých knihkupců (2013), Prix Médicis essai (2013) a nakonec i Nobelovou cenou (2015). Alexijevičová byla jako důsledná kritička diktátorského režimu Alexandra Lukašenka perzekvována a v roce 2000 musela Bělorusko opustit. Žila v Paříži, Gothenburgu a Berlíně. V roce 2011 se vrátila do Minsku, avšak její knihy v její vlasti dodnes nevycházejí.

Světlana Alexijevičová

Zinkoví chlapci

Z ruštiny přeložila Pavla Bošková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Světlana Alexijevičová

Zinkoví chlapci

Z ruského originálu Цинковые мальчики, vydaného

nakladatelstvím Vremja v Moskvě v roce 2013,

přeložila Pavla Bošková

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

Fotografie autorky Libor Hajský

Redakce Kristina Zdichyncová

Korektury Kristýna Hoblová

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s.r.o,

Pražská 128, 261 01 Příbram

jako svou 176. publikaci

Vydání první. 312 stran

© 2013 by Svetlana Alexievich

Translation © Pavla Bošková, 2016

ISBN 978-80-87855-87-4 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-88-1 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-75-1 (tištěná kniha)

www.pistorius.cz

Dvacátého ledna tisíc osm set jedna dostali kozáci donského atamana Vasilije Orlova rozkaz táhnout do Indie. Měsíc potrvá přesun do Orenburgu, a odtud tři měsíce „přes Bucharu a Chivu až k řece Indus“. Co nevidět třicet tisíc kozáků překročí Volhu a proniknou do kazašských stepí…

V boji o moc.
Stránky z politické historie Ruska 17. století.
Moskva, Mysl, 1988, str. 475

V prosinci roku 1979 přijalo sovětské vedení usnesení o vstupu vojsk do Afghánistánu. Válka probíhala v letech 1979–1989. Trvala devět let, jeden měsíc a devatenáct dnů. Afghánistánem prošlo více než půl milionu vojáků omezeného kontingentu sovětských vojsk. Celkové ztráty na životech činily 15 051 lidí. Za nezvěstné bylo prohlášeno a v zajetí se ocitlo 417 příslušníků armády. Podle údajů dostupných k roku 2000 zbývalo 287 lidí, kteří se nevrátili ze zajetí nebo nebyli nalezeni…

Polit.ru, 19. listopadu 2003

Prolog

– Jdu sama… Teď budu muset jít dlouho sama…

Zabil… Můj syn… Zabil… Kuchyňským sekáčkem, co jsem s ním porcovala maso. Vrátil se z války a najednou někoho zabil… Hned ráno sekáček vrátil a položil ho zpátky do skříňky, kde mám uložené nádobí. Myslím, že jsem mu zrovna ten den dělala řízky… Po nějaké době hlásili v televizi a psali ve večerníku, že rybáři vylovili z jezera ve městě tělo… Po kusech… Kamarádka mi volala:

„Četla jsi to? Profesionální vražda… Afghánská práce…“

Syn ležel doma na gauči a četl si knížku. Ještě jsem to nevěděla, ani podezření jsem neměla, ale po těch slovech jsem se na něj nevím proč podívala… Mateřská láska – asi neslyšíte ten psí štěkot… Ne? Ale já ho slyším, hned jak o tom začnu, slyším štěkat psy. Sbíhají se… Ve vězení, kde teď sedí, mají velké černé vlčáky… A lidi jsou tam taky všichni v černém, všechno je černé… Vrátila jsem se do Minsku, jdu po ulici, kolem pekařství, mateřské školky, nesu šišku bílého chleba a mléko a slyším jen psí štěkot. Ohlušující štěkot. Už kvůli tomu ani nevidím… Jednou mě div nepřejelo auto…

Smířila jsem se s tím, že budu chodit synovi na hrob… Jsem připravená tam s ním ležet… Ale nevím… Vůbec nevím, jak mám s tímhle žít… Někdy mám strach jít do kuchyně a podívat se na tu skříňku, ve které ležel sekáček… Vy to neslyšíte? Nic neslyšíte… Vůbec nic?!

Teď už nevím, jaký můj syn je. A jaký se mi vrátí za patnáct let? Dostal patnáct let natvrdo… Jak jsem ho vychovávala? Bavily ho společenské tance… Jezdili jsme spolu do Leningradu, do Ermitáže. Četli jsme knížky… (Pláče.) To Afghánistán mi vzal syna…

Dostali jsme telegram z Taškentu: Přijeďte mi naproti, letadlo to a to… Vyběhla jsem na balkon a chtěla jsem ze všech sil vykřiknout: „Žije! Můj syn žije a vrací se z Afghánistánu! Ta hrozná válka pro mě skončila!“ A vtom jsem ztratila vědomí. Na letiště jsme nakonec přijeli pozdě, letadlo už přistálo a syna jsme našli v parčíku před halou. Ležel na zemi, držel se trávy a divil se, že je taková zelená. Nevěřil, že se vrátil… Ale radost ve tváři neměl…

Večer k nám přišli sousedi – mají malou dcerku, uvázali jí tenkrát jasně modrou mašli. Posadil si ji na kolena, tiskl ji k sobě a plakal, slzy mu tekly a tekly. Protože oni tam zabíjeli. I on… To mi došlo až pak.

Na hranicích mu celníci zabavili slipy z dovozu. Americké. Nepovoluje se… Takže přijel bez prádla. Pro mě vezl župan, bylo mi ten rok čtyřicet, sebrali mu ho taky. Pro babičku měl šátek – i ten zabavili. Přijel jenom s květinami. S mečíky. Ale radost neměl žádnou…

Ráno vstává a je ještě normální: „Mami! Mami!“ K večeru se mu tvář zachmuří, oči ztěžknou… Neumím to popsat… Nejdřív nepil ani kapku… Sedí a zírá do zdi. Jednou vyskočil z gauče, popadl bundu…

Postavím se do dveří:

„Kam jdeš, Valjuško?“

Podívá se na mě, jako bych byla vzduch. A je pryč.

Vracím se pozdě z práce, podnik je daleko a já měla odpolední; zvoním u dveří, ale on neotvírá, nepoznává můj hlas. Bylo to tak divné, chápu, že nepoznává hlasy svých kamarádů, ale že ani ten můj! A navíc, „Valjuško“ jsem mu říkala jen já. Celou dobu jako by na někoho čekal, bál se. Koupila jsem mu novou košili, a když jsem mu ji začala poměřovat, koukám, že má na rukách jizvy.

„Co je to?“

„To nic není, mami.“

Až pak jsem se to dozvěděla. Po soudu. V přijímači si podřezal žíly… Na ukázkovém cvičení dělal radistu a nestihl včas umístit vysílačku na strom, nesbalil se ve stanoveném čase, a tak ho četař přinutil, aby vybral ze záchodu padesát kyblíků a nosil je před nastoupenou jednotkou. Začal nosit a ztratil vědomí. V nemocnici mu stanovili diagnózu: lehký nervový otřes. Tehdy v noci se pokusil podřezat si žíly. Podruhé to bylo v Afghánistánu… Před tím, než měli jít do akce, dělali kontrolu a jejich vysílačka nefungovala. Zmizely nedostatkové součástky, jeden z nich je šlohl… Kdo to byl? Velitel obvinil ze zbabělosti jeho, údajně ty součástky schoval on, aby nemusel jít spolu s ostatními. Jenže tam všichni kradli. Okrádali jeden druhého, rozebírali auta na náhradní díly, nosili je do dukanů a tam je prodávali. Pak si kupovali drogy… Drogy a cigarety. Jídlo. Byli věčně hladoví.

V televizi dávali pořad o Edith Piaf, dívali jsme se na něj spolu.

„Mami,“ zeptal se mě, „ty víš, co jsou drogy?“

„Ne,“ lhala jsem, ale sama jsem ho už sledovala: jestlipak něco nekouří?

Nikde žádná stopa. Ale tam drogy brali, to vím.

„Jaký to bylo v Afghánistánu?“ zeptala jsem se ho jednou.

„Mlč, mami!“

Když nebyl doma, četla jsem znovu jeho afghánské dopisy, chtěla jsem se dozvědět víc, pochopit, co s ním je. Nic zvláštního jsem v nich nenacházela; psal, že se mu stýská po zelené trávě, prosil babičku, aby se nechala vyfotit na sněhu a tu fotku mu poslala. Jenže já jsem viděla a cítila, že se s ním něco děje. Vrátili mi jiného člověka… Tohle nebyl můj syn. A to jsem ho já sama poslala na vojnu, měl tehdy odklad. Chtěla jsem, aby z něj byl muž. Přesvědčovala jsem jeho i sebe, že vojna z něj udělá lepšího, silnějšího člověka. Vypravila jsem ho do Afghánistánu s kytarou, přichystala jsem na rozloučenou stůl plný sladkostí. Pozval své kamarády, děvčata… Pamatuju si, že jsem tehdy koupila deset dortů.

O Afghánistánu začal jenom jednou. Bylo to k večeru… Přišel do kuchyně, já jsem se chystala dělat králíka. Miska byla plná krve. Namočil prsty do té krve a díval se na ni. Prohlížel si ji. Mluvil přitom sám pro sebe:

„Přivezli kamaráda s prostřeleným břichem… Prosil mě, abych ho zastřelil… A já ho zastřelil…“

Měl prsty od krve… Z králičího masa, bylo čerstvé… Těmi prsty si vzal cigaretu a odešel na balkon. Ten večer už se mnou nepromluvil ani slovo.

Běhala jsem po doktorech. Vraťte mi syna! Zachraňte ho! Všechno jsem jim řekla… Vyšetřili ho, prohlédli, ale kromě zánětu nervů mu nic nenašli.

Jednou jsem přišla domů a u stolu seděli čtyři cizí kluci.

„Mami, jsou z Afghánu. Našel jsem je na nádraží. Nemají kde spát.“

„Upeču vám koláč. Teď hned.“ Sama nevím, proč jsem se zaradovala.

Bydleli u nás týden. Nepočítala jsem to, ale myslím, že vypili tři basy vodky. Každý večer jsem doma potkávala pět cizích lidí. Tím pátým byl můj syn… Jejich debaty jsem poslouchat nechtěla, děsila jsem se jich. Jenže jsme byli všichni v jednom domě… A já nechtěně vyslechla… Vykládali, že když dva týdny seděli v terénu a chystali léčku, dávali jim stimulátory, aby byli kurážnější. Jenže to všechno se drží v tajnosti. Bavili se o tom, jakou zbraní je nejlepší zabíjet… A z jaké vzdálenosti… Tohle se mi vybavilo, teprve když se to všechno stalo… Až potom jsem začala přemýšlet, horečně vzpomínat. Ale do té doby tu byla jen obava: „Ach jo,“ říkala jsem si, „jsou všichni nějak šílený. Nejsou normální.“

Tu noc předtím… než zabil… se mi zdál sen, že čekám na syna, a on nejde a nejde. A vtom mi ho přivádějí… Přivádějí ho ti čtyři „afghánci“. A mrsknou ho na špinavou betonovou podlahu. Chápete, v domě a cementová podlaha… U nás v kuchyni… Podlaha jako ve vězení.

Tou dobou už nastoupil na přípravku vysoké školy radioelektronické. Přijímací písemka dopadla dobře. Byl šťastný, že se mu všechno daří. Dokonce jsem si začala myslet, že se zklidňuje. Že půjde na studia. Ožení se. Jenže jakmile přišel večer… Bála jsem se večera… Seděl a tupě zíral do zdi. Pak usnul v křesle… Chtělo se mi vrhnout se k němu, zakrýt ho vlastním tělem a nikam ho nepustit. A teď se mi zdává, jak je maličký a chce jíst… Má neustále hlad. Natahuje ruce… Pokaždé ho ve snu vidím maličkého a poníženého. A v životě? Vidíme se jednou za dva měsíce. Čtyři hodiny si povídáme přes sklo…

Dvakrát do roka setkání, kdy mu můžu alespoň dát jíst. A ten psí štěkot… I ve snu slyším psí štěkot. Všude mě pronásleduje.

Začal se mi dvořit jeden muž… Přinesl mi květiny… Když mi je přinesl, začala jsem křičet: „Jděte pryč, jsem matka vraha.“ Zpočátku jsem se bála potkat i někoho ze známých – zamknu se v koupelně a čekám, že se na mě zřítí zdi. Zdálo se mi, že na ulici mě všichni poznávají, ukazují si na mě a jeden druhému šeptají: „Vzpomínáte na ten hrozný případ… To její syn vraždil. Rozčtvrtil člověka. Zkrátka afghánská práce…“ Ven jsem vycházela jen v noci. Naučila jsem se rozeznávat všechny noční ptáky. Podle hlasu.

Probíhalo vyšetřování… Trvalo několik měsíců… On mlčel. Jela jsem do Moskvy do Burděnkovy vojenské nemocnice. Našla jsem tam chlapce, kteří sloužili u speciálních jednotek jako on. Mluvila jsem s nimi na rovinu:

„Chlapci, jak je možné, že můj syn mohl někoho zabít?“

„Asi měl důvod.“

Musela jsem sama sebe přesvědčit, že to mohl udělat… Zabít… Dlouho jsem se jich vyptávala a pochopila jsem – mohl! Ptala jsem se jich na smrt… Vlastně ne na smrt, ale na zabíjení. Jenže ten rozhovor v nich nevzbuzoval žádné city, takové city, které vzbuzuje jakákoliv vražda u normálního člověka, co neviděl krev. Mluvili o válce jako o práci, v níž se musí zabíjet. Potom jsem se sešla s kluky, co byli taky v Afghánistánu, a když došlo k zemětřesení v Arménii, odjeli tam se záchrannými oddíly. Zajímalo mě, byla jsem jak umanutá, jestli jim bylo těžko? Co zažívali při pohledu na smrt? Ne, pro ně to nebylo hrozné, jim i schopnost soucítit otupěla. Všude rozervané… rozdrcené… lebky, kosti… Celé školy pohřbené pod zemí… Třídy s dětmi… Jak ty děti ve škole seděly, tak odešly pod zem. Jenže tihle chlapci vzpomínali a vyprávěli o něčem jiném: jak bohaté vinné sklepy vykopali, jaký koňak a jaké víno pili. Dělali si legraci: kdyby se to tak ještě někde zatřáslo. Ale muselo by to být na teplém místě, kde roste vinná réva a dělají tam dobré víno… Co tohle je – jsou zdraví? Mají normální psychiku?

„I jako mrtvého ho nenávidím.“ To mi nedávno napsal. Po pěti letech… Co se tam stalo? Mlčí. Vím jenom, že ten kluk, jmenoval se Jura, se chlubil, že si v Afghánistánu vydělal spoustu peněz. A potom se ukázalo, že sloužil v Etiopii jako praporčík. A že o Afghánistánu lhal…

Advokátka u soudu jen řekla, že soudíme nemocného. Na lavici obžalovaných nesedí zločinec, ale nemocný člověk. Musí se léčit. Jenže tehdy, před sedmi lety, ještě žádná pravda o Afghánistánu neexistovala. Pro všechny to byli hrdinové. Vojáci internacionalisté. Jen můj syn byl vrah… Protože tady udělal to, co dělali tam. To, za co tam dostávali medaile a vyznamenání… Proč ale soudili jenom jeho? Proč nesoudili ty, co ho tam poslali? A ty, co ho naučili zabíjet! To jsem ho neučila já… (Trhne sebou a vykřikne.)

Zabil člověka mým sekáčkem na maso… A ráno ho přinesl a položil do kredence. Jako obyčejnou lžičku nebo vidličku…

Matce, které se vrátil syn bez nohou, závidím… Přestože když se napije, tak ji nenávidí. Nenávidí celý svět… Závidím jí, i když se na ni vrhá jako zvěř. Ona mu kupuje prostitutky, aby nezešílel… Sama byla jednou jeho milenkou, protože se sápal na balkon a chtěl skočit z desátého patra. To všechno bych snesla… Závidím všem matkám, dokonce i těm, jejichž synové jsou mrtví. Seděla bych u hrobu a byla bych šťastná. Nosila bych mu květiny.

Slyšíte ten psí štěkot? Běží za mnou. Slyším je…

Matka

Ze zápisníků

(ve válce)

Červen 1986

Nechci už víc psát o válce… Nechci opět žít uprostřed „filozofie zániku“ namísto „filozofie života“. Zachycovat nekonečnou zkušenost ne-bytí. Když jsem dokončila knihu Válka nemá ženskou tvář, dlouho jsem nemohla vidět, ani jak dítěti, co se normálně uhodí, teče krev z nosu, na dovolené jsem se vyhýbala rybářům, kteří zvesela házeli na pobřežní písek rybu vytaženou z nedozírných hlubin, bylo mi špatně ze strnulých vypoulených rybích očí. Každý má jen určité zásoby sil, které ho dokáží chránit před bolestí – fyzickou i psychickou, ty moje však byly vyčerpány až do konce. Přiváděl mě k šílenství nářek kočky, kterou porazilo auto, odvracela jsem oči od rozmáčknuté žížaly, od žabky uschlé na cestě… Nejednou mne napadlo, že zvířata, ptáci a ryby mají také právo na svůj příběh utrpení. Že ho jednou někdo napíše.

A náhle válka! Pokud se tomu dá říkat „náhle“. Válka běží už sedmým rokem… Jenže my o ní nic nevíme, kromě hrdinských reportáží v televizi. Tu a tam nás přimějí vystoupit z letargie z dáli přivezené zinkové rakve, co se nevejdou do malých prostor „chruščováků“. Pak doburácí smuteční salvy – a je opět ticho. Naše vybájená mentalita je neotřesitelná – jsme spravedliví a velcí. A vždycky máme pravdu. Ještě hoří, dohořívají poslední záblesky idejí světové revoluce… Jenže si nikdo nevšiml, že požár už máme doma. Vzplanul náš vlastní dům. Začala Gorbačovova perestrojka. Vrháme se vstříc novému životu. Co každého z nás v budoucnosti čeká? Čeho budeme po tolika letech umělého letargického spánku schopni? A naši chlapci kdesi daleko pokládají své životy neznámo za co…

O čem se kolem mě mluví? O čem se píše? O internacionální povinnosti a geopolitice, o našich velmocenských zájmech a jižních hranicích. A tomu se věří. Věří! Matky, které se ještě nedávno v zoufalství zmítaly nad bezejmennými železnými truhlami, v nichž jim vrátili syny, teď promlouvají ve školách a vojenských muzeích a nabádají jiné chlapce, aby „splnili svoji vlasteneckou povinnost“. Cenzura bedlivě hlídá, aby v souvislosti s válkou nebyla zmiňována smrt našich vojáků, ujišťují nás, že „omezený kontingent“ sovětských vojsk pomáhá bratrskému národu stavět mosty, silnice, školy, rozvážet hnojivo a mouku po kišlacích a sovětští lékaři že pomáhají afghánským ženám rodit. Vojáci, kteří se vrátili, se vydávají do školy s kytarou, aby zazpívali o tom, o čem je třeba křičet.

S jedním jsem si dlouho povídala… Chtěla jsem slyšet o mučivosti volby – střílet, nebo nestřílet? Ale pro něj jako by to nebyla žádná tragédie. Co je dobré? Co je špatné? Je dobré „ve jménu socialismu“ zabít? Pro tyto chlapce jsou hranice morálky vymezeny vojenským rozkazem. Je pravda, že o smrti mluví opatrněji než my. V tom se okamžitě projevuje, jaká je mezi námi vzdálenost.

Jak příběh prožívat a zároveň o něm psát? A přitom nelze každičký kousek života, všechnu existenciální „špínu“ popadnout za límec a strčit ji do knihy. Do příběhu. Je třeba „prolomit čas“ a „zachytit smysl“.

Zármutek vždycky mívá dvacet stínů

a každý z nich se tváří jako smutek,

i když jím není.

(W. Shakespeare, Richard II.)

…na autobusové stanici v poloprázdné čekárně seděl důstojník s cestovním kufrem, vedle něj hubený chlapec, ostříhaný dohola, ryl vidličkou v truhlíku s uschlým fíkusem. S upřímným zájmem si k nim přisedly vesnické ženy a vyzpovídaly je: kam, proč a kdo? Důstojník doprovázel domů vojáka, který se zbláznil. „Od Kábulu ryje; vším, co se mu dostane do ruky, ryje: lopatou, vidličkou, klackem, perem.“ Chlapec zvedl hlavu: „Musíme se schovat… Vykopu úkryt… Umím to rychle. Říkali jsme tomu bratrský hroby. Vyhrabu pořádnej úkryt pro vás všechny…“

Poprvé jsem spatřila zorničky velikosti oka…

Stojím na městském hřbitově… Kolem mne stovky lidí. Uprostřed nich je devět rakví lemovaných rudým kartounem. Vojáci pronášejí řeč. První si vzal slovo generál… Ženy v černém pláčou. Lidé mlčí. Jen malá copatá holčička se nad rakví zalyká pláčem: „Tati! Ta-a-tínku! Kde jsi? Slíbils mi, že mi přivezeš panenku. Krásnou panenku! Namalovala jsem ti celé album domečků a kytiček… Čekám tu na tebe…“ Holčičku zvedá do náruče mladý důstojník a odnáší ji k černé volze. My však ještě dlouho slyšíme: „Tati! Ta-tín-ku!… Můj nejmilejší ta-tín-ku…“

Generál řeční… Ženy v černém pláčou.

A my mlčíme. Proč mlčíme? Já nechci mlčet… A nemůžu už víc psát o válce.

Září 1988

5. září

Taškent. Na letišti je dusno, voní tu dýně; není to letiště, ale dýňoviště. Jsou dvě hodiny v noci. Polodivoké tlusté kočky se tu neohroženě vrhají pod taxíky, říká se, že jsou afghánské. Uprostřed opáleného lázeňského davu, mezi bednami a košíky s ovocem, poskakují o berlích mladí kluci. Nikdo si jich nevšímá, už si zvykli. Spí a jedí přímo tady na podlaze, na starých novinách a časopisech, celé týdny nemohou koupit letenky do Saratova, Kazaně, Novosibirska, Kyjeva… Kde je zmrzačili? A za co tam bojovali? To nikoho nezajímá. Jenom malý chlapec z nich nespustil doširoka otevřené oči a opilá žebračka přistoupila k jednomu z nich:

„Pojď sem… Dám ti…“

Vojáček se ohnal berlí. A ona, aniž by se jí to jakkoli dotklo, přidala ještě cosi teskného a ženského.

Vedle mě sedí důstojníci. Mluví o tom, jak špatné máme protézy. O břišním tyfu, choleře, malárii a žloutence. Jak v prvních letech války nebyly ani studny, ani kuchyně, nemohli se umýt, nebylo čím mýt nádobí. A ještě o tom, co si kdo přivezl: někdo video, někdo magnetofon Sharp nebo Sony. Utkvělo mi v paměti, jakýma očima se dívali na krásné, odpočinuté ženy v odhalených šatech…

Dlouho čekáme na vojenské letadlo do Kábulu. Říkají, že nejdřív naloží techniku a teprve pak lidi. Čeká jich tu sto. Všichni jsou vojáci. Nečekaně mnoho žen.

Úryvky z rozhovorů:

– Ztrácím sluch. Nejdřív jsem přestal slyšet ptáky zpívající vysokým hlasem. Následkem pohmoždění hlavy… Například jak šumí tráva, neslyším vůbec. Nahrál jsem si to na magnetofon a pásku si pouštím na nejvyšší hlasitost…

– Nejdřív střílíš a potom zjišťuješ, kdo to je – žena nebo dítě? Každý má svou vlastní noční můru…

– Oslík během ostřelování zalehne, a když to skončí, tak zas vyskočí.

– Za koho nás ve Svazu mají? Za prostitutky? To je nám jasný. Alespoň na ten družstevní byt si vydělat. A chlapi? Co chlapi? Všichni pijou.

– Generál mluvil o internacionální povinnosti, o ochraně jižních hranic. Dokonce ho přemohly city: „Vezměte jim kyselé bonbony. Vždyť jsou to děti. Nejlepší dárek jsou cukrovinky…“

– Ten důstojník byl mladý. Zjistil, že mu uřízli nohu, a rozplakal se. Měl tvář jako dívka – ruměnou, bílou. Nejdříve jsem se mrtvých bála, obzvlášť když byli bez nohou a rukou. Ale potom jsem si zvykla…

– Berou je do zajetí. Uřezávají jim končetiny a převazují je škrtidly, aby nevykrváceli. A v takovém stavu je nechávají, naši je pak sbírají zmrzačené. Chtějí umřít, ale léčí je násilím. A oni se po vyléčení nechtějí vrátit domů.

– Na celnici uviděli mé prázdné zavazadlo. „Co vezeš?“ – „Nic.“ – „Jak nic?“ Nevěřili mi. Přinutili mě svléknout se do spodního prádla. Všichni vezou dva tři kufry.

V letadle na mě vyšlo místo u obrněného vozu přivázaného řetězy. Naštěstí byl major vedle mne střízlivý, všichni ostatní kolem byli namol. Opodál spal kdosi na bustě Marxe (portréty a busty socialistických vůdců naložili nezabalené), vezli nejen zbraně, ale i všechnu nezbytně nutnou výbavu pro sovětské rituály.

Řev sirény…

„Vstávejte. Nebo zaspíte království nebeský. Už jsme nad Kábulem.“

Jdeme na přistání.

…dunění zbraní. Hlídky se samopaly a v neprůstřelných vestách žádají propustku.

Nechtěla jsem už víc psát o válce. Ale jsem tady, v opravdové válce. Kolem dokola lidé války, věci války. Doba války.

12. září

Je cosi amorálního v pozorování cizí statečnosti a cizího rizika. Včera jsme šli na snídani do jídelny, pozdravili jsme strážného na hlídce. Za půl hodiny ho zabila střepina dělostřelecké miny, která náhodou vlétla do ubikací. Celý den jsem se snažila vybavit si tvář toho chlapce…

Novinářům tady říkají pohádkáři. Spisovatelům taky. V naší skupině spisovatelů jsou samí muži. Rádi by k předsunutým pozicím, chtějí jít do boje. Ptám se jednoho z nich:

„Proč?“

„Zajímá mě to. Budu moct říct: byl jsem u Salangy. Zastřílím si.“

Nemůžu se zbavit pocitu, že válka je věc mužské nátury, mnohé z toho mi uniká. Avšak každodennost války je velkolepá. Apollinaire píše: „Ach, jak je válka krásná.“

Ve válce je všechno jiné, i ty, i příroda, i tvé myšlenky. Tady jsem pochopila, že lidské myšlenky mohou být velmi kruté.

Ptám se a naslouchám odpovědím všude: v kasárnách, v jídelně, na fotbalovém hřišti, večer na taneční zábavě – v těchto tady nečekaných odlescích mírového života:

– Vystřelil jsem z bezprostřední blízkosti a viděl jsem, jak se roztříštila lidská lebka. Pomyslel jsem si: První. Po bitvě jsou všude ranění a mrtví. Všichni mlčí… Zdá se mi tu o tramvajích. Jak jedu domů tramvají… Nejmilejší vzpomínka je, jak máma peče pirohy. V domě voní sladké těsto…

– Kamarádíš se s dobrým klukem… A potom vidíte, jak se jeho střeva válí kolem na kamení. Začnete se mstít.

– Čekáme na konvoj. Jsme v krytu dva tři dny. Ležíme na žhavém písku, děláme pod sebe. Ke konci třetího dne začínáte běsnit. A s tím běsem vypouštíte první dávku. Po střelbě, když všechno skončilo, jsme zjistili, že ten konvoj vezl banány a džem. Najedli jsme se sladkého na celý život…

– Vzali jsme do zajetí „duchy“… Vyptáváme se jich: „Kde máte vojenský sklady?“ Mlčí. Vzali jsme dva vrtulníkem nahoru: „Kde jsou? Ukaž.“ Mlčí. Jednoho z nich jsme shodili na skály…

– Milovat se ve válce a po válce není jedno a totéž… Ve válce je všechno jako poprvé…

– Raketomet Grad střílí… Střely létají… A nad tím vším stojí: žít! žít! žít! Jenže vy nic nevíte a ani nechcete vědět o mukách druhé strany. Žít – a hotovo. Žít!

Vypovědět o sobě samém celou pravdu je podle Puškina fyzicky nemožné.

Ve válce zachraňuje člověka to, že jeho vědomí se odpoutává, je rozptýlené. Ale smrt všude kolem je nesmyslná a náhodná. Bez vyššího smyslu.

…na tanku bylo napsáno rudou barvou: Pomstíme Malkina.

Uprostřed ulice klečela mladá Afghánka u zabitého dítěte a křičela. Tak zřejmě křičí jen raněná zvířata.

Projížděli jsme kolem zničených kišlaků, podobných zoranému poli. Mrtvá hlína nedávného lidského obydlí byla děsivější než tma, z níž někdo mohl vystřelit.

V nemocnici jsem položila na postel afghánského chlapce plyšového medvídka. Vzal hračku zuby a tak si hrál, přitom se usmíval, neměl ruce. „To ti tvoji Rusové bombardovali,“ přeložili mi slova jeho matky. „A máš děti? A kolik? Chlapce, nebo holčičku?“ A přece jsem nechápala, čeho je v jejích slovech víc – hrůzy, nebo odpuštění?

Vyprávějí o krutosti, s jakou mudžahedíni zacházejí s našimi zajatci. Podobá se to středověku. Tady je skutečně jiná doba, kalendáře ukazují čtrnácté století.

U Lermontova v Hrdinovi naší doby hodnotí Maximyč počínání horala, který podřízl otce Běly, se slovy: „Bodejť, po jejich měl naprostou pravdu,“ přestože z ruského pohledu je to zvěrstvo. Spisovatel zachytil tento podivuhodný ruský rys – schopnost vcítit se do postoje jiného národa, uvidět věci i „po jejich“.

Ale teď…

17. září

Den za dnem vidím, jak člověk sklouzává níž a níž. A jen málokdy stoupá vzhůru.

U Dostojevského poznamenává Ivan Karamazov: „Zvíře nikdy nedokáže být tak kruté jako člověk, myslím tak kreativně, tak výtvarně kruté.“

Ano, mám podezření, že o tom nechceme slyšet, nechceme o tom nic vědět. Jenže v jakékoliv válce, ať ji vede kdokoli a ve jménu čehokoli, ať by to byl Julius Caesar, nebo Josif Stalin, se lidi vzájemně vraždí. Je to vražda, ale přemýšlet o tom pro nás není příjemné, dokonce z nějakého důvodu ve školách nemluvíme o vlastenecké, ale vojensko-vlastenecké výchově. I když není se čemu divit. Všechno je jasné – máme vojenský socialismus, vojenský stát a vojenské myšlení.

Copak lze člověka takhle zkoušet. Takové zkoušky nevydrží. V medicíně se tomu říká vivisekce. Pokus na živém tvorovi.

Na vojenské ubytovně naproti hotelu zapnuli večer magnetofon. I já jsem poslouchala „afghánské“ písně. Dětské, ještě nezformované hlasy chraptěly do Vysockého: „Slunce zapadlo za kišlak jako obrovská bomba“, „Nepotřebuju slávu. Žít – to je dostačující odměna.“, „Proč zabíjíme? Proč zabíjejí nás?“, „Tady jsem začal už i tváře zapomínat“, „Afghánistáne, jsi víc než naše povinnost. Jsi náš celý svět“, „Jako velcí ptáci poskakují jednonozí u moře“, „Mrtvý už není ničí. Na jeho tváři už není nenávist.“

V noci se mi zdál sen, jak naši vojáci odjíždějí do Svazu a já jsem mezi těmi, kdo je vyprovází. Přistoupím k jednomu chlapci, nemá jazyk, je němý. Přišel o něj v zajetí. Zpod vojenské blůzy čouhá nemocniční pyžamo. Na něco se ho ptám a on mi píše jen své jméno: „Váněčka… Váněčka…“. Tak jasně rozeznávám jeho jméno – Váněčka… Ve tváři je podobný klukovi, s nímž jsem si povídala ve dne, a ten neustále opakoval: „Doma na mě čeká máma.“

Projížděli jsme po kábulských uličkách bez života, kolem známých plakátů v centru města: „Komunismus je naše světlá budoucnost“, „Kábul – město míru“, „Lid a strana jsou jedno“. Naše plakáty vytištěné v našich tiskárnách. Náš Lenin tu stojí se zdviženou rukou…

Seznámila jsem se s kameramany z Moskvy.

Natáčeli nakládání „černého tulipánu“, letadla, které převáží do vlasti zinkové rakve s mrtvými. Aniž by zvedli oči, vyprávějí, že mrtvé oblékají do starých vojenských uniforem ze čtyřicátých let, jejich součástí jsou ještě rajtky. Stává se, že ani těchto uniforem není dostatek, takže mrtvé někdy nakládají neoblečené. Všude stará prkna, rezavé hřebíky… „Do lednice přivezli nové mrtvé. Jako by tu byl cítit zkažený divočák.“

Kdo mi uvěří, když o tom napíšu?

20. září

Viděla jsem bitvu…

Tři vojáci byli zabiti… Večer všichni večeřeli; o bitvě a o mrtvých nepadlo ani slovo, i když ti leželi někde poblíž.

Člověk má právo nezabíjet. Neučit se zabíjet. Jenže ani v jediné ústavě to není zapsáno.

Válka je svět, nikoli událost… Všechno je tu jiné: i krajina, i člověk, i slova. V paměti utkví teatrální část války: otáčí se tank, zaznívají povely… Světelné dráhy střel ve tmě…

Přemýšlet o smrti je jako přemýšlet o budoucnosti. Když přemýšlíte o smrti a vidíte ji, něco se děje s časem. Vedle strachu ze smrti zároveň existuje přitažlivost smrti…

Není třeba nic domýšlet. Zlomky zásadních knih jsou tu všude kolem. V každém člověku.

Ve vyprávěních (mnohdy!) šokuje agresivní naivita našich chlapců. Ještě nedávno žáků desáté třídy. A já z nich tahám dialog člověka s člověkem v sobě samém.

A jsou všichni takoví? Jakým jazykem mluvíme sami se sebou, s jinými lidmi? Mám ráda hovorový jazyk, není ničím svázán, je puštěn na svobodu. Všechno v něm hýří a oslavuje: syntax, intonace, přízvuky a hlavně – ožívá přesný cit.

Sleduji city, a ne události. Jak se utvářely naše city, nikoli události. Možná, že to, co dělám, se podobá práci historika, ale já jsem historik beze stop. Co se děje s velkými událostmi? Přecházejí do historie, avšak ty malé, ale pro malého člověka důležité, mizí beze stopy. Dnes mi jeden chlapec, který se pro svoji křehkost a nezdravou vizáž jen velmi málo podobá vojákovi, vyprávěl, jak nezvyklé a zároveň riskantní je zabíjet přímo. A jak strašné je ostřelovat.

Cožpak tohle se zachová v historii? Zabývám se zoufale (od jedné knihy ke druhé) stejnou prací – zmenšuji historii do člověka.

Myslela jsem, že není možné psát knihu o válce ve válce. Brání tomu smutek, nenávist, fyzická bolest, přátelství… A dopis z domova, po kterém se chce tolik žít… Vyprávějí, že když zabíjejí, snaží se nedívat se do očí ani velbloudovi. Tady ateisté nejsou. A všichni jsou pověrčiví.

Vyčítají mi (obzvlášť důstojníci, vojáci méně), že prý jsem sama nikdy nestřílela a nikdy mě neměli na mušce – jak tedy můžu napsat něco o válce? A možná, že je to i dobře, že jsem nestřílela?

Kde je ten člověk, kterému sama myšlenka na válku přináší utrpení? Nenacházím ho. Včera však ležel poblíž štábu mrtvý neznámý pták. A jak zvláštní… Vojáci k němu přicházeli, snažili se uhádnout – co je zač? Litovali ho.

Ty mrtvé tváře vyzařují jakousi oduševnělost… Nijak si nemůžu zvyknout ani na to až k zešílení obyčejné, co je ve válce – vodu, cigarety, chleba… Obzvlášť když opouštíme posádku a stoupáme do hor. Tam je člověk o samotě jen s přírodou a náhodou. Proletí kulka kolem nebo neproletí? Kdo vystřelí první, ty, nebo on? Tam se začínáte na člověka dívat jako na součást přírody, nikoli společnosti.

A zatím ve Svazu v televizi ukazují, jak se tu vysazují aleje přátelství, na které tady nikdo z nás nenarazil ani je nesázel…

Dostojevskij říká v Běsech: „Přesvědčení a člověk jsou, trvám, dvě věci v mnoha směrech různé. Všichni jsou vinni, všichni jsou vinni a… kdyby si to jen všichni uvědomili…!“

A má takovou myšlenku, že lidstvo o sobě ví víc, mnohem víc, než dosud stačilo zaznamenat v literatuře a ve vědě. Tvrdil, že to není jeho myšlenka, ale Vladimira Solovjova.

Kdybych nečetla Dostojevského, zmocnila by se mě hluboká beznaděj…

21. září

Kdesi daleko je slyšet raketomet Grad. Je to děsivé dokonce i na tu vzdálenost.

Aby se psalo o současných (malých) válkách, takových, jako je afghánská, k tomu jsou po velikých válkách 20. století a masových vraždách zapotřebí jiná etická a metafyzická hlediska. Je třeba vyzdvihnout to drobné, osobní a jednotlivé. Člověka samého. Který je pro někoho jedinečný. Nezdůrazňovat to, co kdo znamená pro stát, ale co znamená pro svoji matku a ženu. Pro své dítě. Jak vrátit sami sobě normální vidění světa?

Zajímá mě i tělo, lidské tělo jako spojovník mezi přírodou a historií, mezi zvířetem a řečí. Všechny fyzické detaily jsou důležité: jak se mění krev na slunci, člověk před tím, než odejde z tohoto světa… Život je nepředstavitelně tvůrčí sám o sobě, a ať to zní jakkoli krutě – obzvlášť tvůrčí je lidské utrpení. Temná strana umění. Vidíte, včera jsem viděla, jak sbírali po kouskách děti, které roztrhala protitanková mina. Mohla jsem se nejít podívat, ale šla jsem, abych o tom napsala. A teď píšu…

A přece: bylo třeba tam jít? Zaslechla jsem, jak se mi důstojníci za zády posmívali: bude mít nahnáno, slečinka. Šla jsem a nic hrdinského v tom nebylo, protože jsem tam ztratila vědomí. Buď z horka, nebo z toho otřesu. Chci být poctivá.

23. září

Letěla jsem vrtulníkem… Seshora jsem zahlédla stovky do zásoby zhotovených zinkových rakví, krásně a děsivě se blyštících na slunci…

Narazíte na něco podobného a hned vás napadne, že literatura ztrácí dech ve své ohraničenosti… Popisem a fakty je možné vyjádřit jen to viditelné očima, jenže kdo potřebuje důkladnou zprávu o minulosti? Je potřeba cosi jiného… Zaznamenané okamžiky, vytržené ze života…

25. září

Vrátím se odsud jako svobodný člověk… Nebyla jsem jím, dokud jsem nespatřila to, co tady děláme. Bylo mi strašně a osaměle. Vrátím se a už nikdy nepůjdu ani do jediného vojenského muzea…

* * *

V knize neuvádím vlastní jména. Jedni mě prosili, abych zachovala zpovědní tajemství, jiní chtěli na všechno zapomenout. Zapomenout na to, o čem psal Tolstoj – že „člověk je proměnlivý“. Je v něm všechno.

V deníku jsem si však jména nechala. Možná, že moji hrdinové jednou zatouží po tom, aby je poznali:

Sergej Amirchanjan, kapitán; Vladimir Arapov, nadporučík, velitel družstva; Taťjana Bělozerskych, armádní úřednice; Viktorie Vladimirovna Bartaševičová, matka padlého vojína Jurije Bartaševiče; Dmitriij Babkin, vojín, střelec-operátor; Sajja Jemeljanovna Babuková, matka padlé zdravotní sestry Světlany Babukové; Marija Těrenťjevna Bobkovová, matka padlého vojína Leonida Bobkova; Olimpiada Romanovna Baukovová, matka padlého vojína Alexandra Baukova; Taisija Nikolajevna Bogušová, matka padlého vojína Viktora Boguše; Viktorija Semjonovna Valovičová, matka padlého nadporučíka Valerije Valoviče; Taťjana Gajsenková, zdravotní sestra; Vadim Gluškov, nadporučík, vojenský tlumočník; Gennadij Gubanov, kapitán, pilot; Inna Sergejevna Galovněvová, matka padlého nadporučíka Jurije Galovněva; Anatolij Děvetjarov, major, důstojník pro osvětu při dělostřeleckém pluku; Denis L., vojín, granátometník; Tamara Dovnarová, žena padlého nadporučíka Petra Dovnara; Jekatěrina Nikitična Platicynová, matka padlého majora Alexandra Platicyna; Vladimir Jerochovec, vojín, dělostřelec; Sofja Grigorjevna Žuravlevová, matka padlého vojína Alexandra Žuravleva; Natalja Žestovskaja, zdravotní sestra; Marija Onufrijevna Zilfigarovová, matka padlého vojína Olega Zilfigarova; Vadim Ivanov, nadporučík, velitel ženijní čety; Galina Fjodorovna Ilčenková, matka padlého vojína Alexandra Ilčenka; Jevgenij Krasnik, vojín, motostřelec; Konstantin M., vojenský poradce; Jevgenij Kotělnikov, staršina, zdravotnický instruktor průzkumné roty; Alexandr Kostakov, vojín, spojař; Alexandr Kuvšinnikov, nadporučík, velitel minometné čety; Naděžda Sergejevna Kozlovová, matka padlého vojína Andreje Kozlova; Marina Kiselevová, armádní úřednice; Taras Kecmur, vojín, řidič; Petr Kurbanov, major, velitel roty horské pěchoty; Vasilij Kubik, praporčík; Oleg Lepjušenko, vojín, granátometník; Alexandr Leletko, vojín; Sergej Loskutov, vojenský chirurg; Valerij Lisičonok, četař, spojař; Alexandr Lavrov, vojín; Věra Lysenková, armádní úřednice; Artur Metlickij, vojín, průzkumník; Jevgenij Stěpanovič Muchortov, major, velitel praporu; Andrej Muchortov, podporučík; Lidija Jefimovna Mankevičová, matka padlého četaře Dmitrije Mankeviče; Galina Mljavaja, žena padlého kapitána Stěpana Mljavého; Vladimir Micholap, vojín, obsluha minometu; Maxim Medveděv, vojín, letecký střelec; Alexandr Nikolajenko, kapitán, velitel roje helikoptér; Oleg L., pilot vrtulníku; Natalja Orlovová, armádní úřednice; Galina Pavlovová, zdravotní sestra; Vladimir Pankratov, vojín, průzkumník; Vitalij Ružencev, vojín, řidič; Sergej Rusak, vojín, tankista; Michail Sirotin, nadporučík, pilot; Alexandr Suchorukov, nadporučík, velitel čety horské pěchoty; Timofej Smirnov, četař, dělostřelec; Valentina Kirillovna Saňková, matka padlého vojína Valentina Saňka; Nina Ivanovna Sidelnikovová, matka; Vladimir Simanin, podplukovník; Tomas M., četař, velitel pěchoty; Leonid Ivanovič Tatarčenko, otec padlého vojína Igora Tatarčenka; Vadim Trubin, četař, příslušník speciálních jednotek; Vladimir Ulanov, kapitán; Tamara Fadějevová, bakterioložka; Ljudmila Charitončiková, žena padlého nadporučíka Jurije Charitončika; Anna Chakasová, armádní úřednice; Valerij Chudjakov, major; Valentina Jakovlevová, praporčice, velitelka zpravodajského oddělení…

DEN PRVNÍ

„Neboť mnozí přijdou v mém jménu…“

Po ránu vyzvánění telefonu. Dlouhé. Jako dávka ze samopalu:

„Poslyš,“ začal, aniž by se představil, „čet jsem ten tvůj paskvil; jestli otiskneš ještě řádku…“

„Kdo jste?“

„Jeden z těch, co o nich píšeš. Ještě nás zavolají, dají nám do ruky zbraně, abysme zjednali pořádek. Za to všechno si zasloužíte odplatu. Hlavně zveřejněte svý jména a neschovávejte se za pseudonymy. Nenávidím pacifisty! Šla jsi někdy s plnou výstrojí do hor, jela jsi někdy v obrněným vozu, když bylo padesát stupňů nad nulou? Cítíš po nocích ostrý pach bodláčí? Necítíš… Tak vidíš… Takže to nech být! Je to naše! K čemu ti to je? Jsi ženská, tak koukej rodit děti!“

„Proč se nepředstavíš?“

„Nech to být! Nejlepšího kamaráda, byli jsme jak bratři, jsem dones zpátky z akce v celofánovým pytli… Zvlášť hlava, zvlášť ruce, nohy… Stažená kůže, jako z divočáka… Rozporcovaná hora masa… Uměl hrát na housle, psal básně. Ten by to dokázal napsat, a ne ty… Jeho matku dva dny po pohřbu odvezli do blázince. Spala na hřbitově, na jeho hrobě. Bylo to v zimě, spala na sněhu. A ty! Ty… Nech to být! Byli jsme vojáci, poslali nás tam. Plnili jsme rozkaz. Složil jsem vojenskou přísahu. Prapor jsem líbal na kolenou.“

„Mějte se na pozoru, aby vás někdo nesvedl; neboť mnozí přijdou ve jménu Mém. Nový zákon. Evangelium Matoušovo…“

„Chytráci! Po deseti letech jste všichni hrozně chytrý… Chcete zůstat bez poskvrnky? A my jsme teda ta špína… Ani netušíš, jak letí kulka. Samopal jsi nikdy nedržela v ruce… Kašlu na vaše Nový zákony! Svou pravdu jsem nes v celofánovým pytli… Zvlášť hlava, zvlášť ruce... Jiná pravda není…“

A tón ve sluchátku, podobný vzdálenému výbuchu.

Stejně lituji, že jsme spolu nedomluvili. Možná, že tohle byl můj hlavní hrdina…

Autorka

– Pronikaly ke mně jen hlasy… Ať jsem se soustředil sebevíc, hlasy neměly tvář. Odcházely a zase se vracely. Tuším, že jsem si ještě stačil pomyslet: Umírám. A vtom jsem otevřel oči…

Vzpamatoval jsem se v Taškentu, šestnáct dní po výbuchu. Když přijdete k sobě, cítíte se mizerně, připadá vám, že lepší by bylo nebýt… Už se nevracet zpátky… Bylo by to pohodlnější. Mlha a nevolnost, vlastně to ani není nevolnost, ale zalykáte se, jako byste měli plíce plné vody. Z toho stavu se dostáváte dlouho. Mlha a nevolnost… Z vlastního šepotu vás bolí hlava… víc než šeptat jsem nemohl. Měl jsem za sebou už pobyt v kábulské nemocnici. V Kábulu mi otevřeli lebku a tam byla kaše; odstranili z ní drobné kousíčky kostí a levou ruku mi místo kloubů sešroubovali. První můj pocit byla lítost, že už nic nebude jako dřív, že neuvidím kamarády, a co bylo nejmrzutější – že už se nedokážu vyhoupnout na hrazdu.

Po nemocnicích jsem proležel bez patnácti dnů dva roky. Měl jsem osmnáct operací, čtyři pod celkovou narkózou. Medici si u mě dělali poznámky: co mám a co nemám. Sám oholit jsem se nedokázal, museli mě holit kluci. Když na mě poprvé vylili flakón kolínské, řval jsem: „Přineste jinou!“ Vůbec nevoněla. Nic jsem necítil. Vyzkoušeli jsme všechno, co jsem měl v nočním stolku: salám, okurky, med, bonbony, ale nic jsem necítil! Barvu to mělo, chuť také, ale vůně žádná. Div jsem nepřišel o rozum! Přišlo jaro, začaly kvést stromy a já to všechno viděl, ale nic jsem necítil. Vyoperovali mi půldruhého centimetru mozku a zřejmě odstranili i nějaké nervové centrum, s nímž jsou spojeny vůně. Ani teď, pět let poté, necítím vůni květin, dým tabáku, dámský parfém. Kolínskou cítím, ale jen když je vůně jednoduchá a silná, a musím si flakón strčit až úplně pod nos. Zbylá část mozku zřejmě převzala ztracenou schopnost čichu. Myslím, že to tak bude.

V nemocnici jsem dostal dopis od kamaráda. Dozvěděl jsem se od něj, že náš transportér vybuchl na italské protitankové mině. Kamarád viděl, jak spolu s motorem vyletěl do vzduchu člověk… To jsem byl já…

Propustili mě, dali mi odškodné tři sta rublů. Za lehké zranění se dává sto padesát, za těžké tři sta. Dál si žij, jak chceš. A penze, to je almužna. Ať tě zaopatří rodiče. Můj otec má válku i bez války. Zešedivěl a začal trpět vysokým tlakem.

Ve válce jsem ještě nic nechápal, začalo mi svítat až později. A všechno se obrátilo naruby…

Povolali mě v osmdesátém prvním. Válka už trvala dva roky, ale my v civilu jsme o ní nic moc nevěděli a ani nějak zvlášť nemluvili. V naší rodině se to bralo tak, že když tam jednou vláda posílá vojska, tak to znamená, že je to potřeba. Tak uvažoval můj otec, ale i sousedi. Nevzpomínám si, že by to někdo viděl jinak. Ani ženy neplakaly, všechno to bylo tehdy daleko a nevypadalo to hrozivě. Je to válka, není to válka, a jestli je, tak je nějaká divná, bez padlých a bez zajatců. Zinkové rakve tehdy ještě nikdo neznal. Teprve později jsme se dozvěděli, že do města už rakve přiváželi, ale pohřbívali je potají, v noci, a na náhrobní desky napsali „zemřel“, nikoli „padl“. A nikdo si nepoložil otázku, čím to, že nám najednou v armádě začali umírat devatenáctiletí kluci. Způsobila to vodka nebo chřipka? Nebo se přejedli pomerančů? Jejich blízcí plakali, ale ostatní žili jako dřív, jako by se jich to netýkalo. V novinách psali, že naši vojáci budují mosty, vysazují aleje přátelství a naši lékaři léčí afghánské ženy a děti. Ve vitebském přijímači nebylo žádným tajemstvím, že nás cvičí pro Afghánistán. Někteří se z toho za každou cenu snažili vyvlíknout. Jeden kluk se přiznal, že se bojí, prý slyšel, že nás tam všechny postřílejí. Začal jsem ho přehlížet. Těsně před odjezdem odmítl jet ještě další: nejdřív se vymlouval, že ztratil komsomolský průkaz, ale ten se našel, tak si vymyslel, že jeho děvče rodí. Myslel jsem si, že není normální. Jeli jsme tam přece dělat revoluci! Tak nám to říkali. A my jsme tomu věřili. Představovali jsme si, že nás čeká něco romantického.

Když kulka pronikne do člověka, tak slyšíte opravdu nezapomenutelné, s ničím nezaměnitelné, charakteristické mokré plesknutí. Váš známý, kluk vedle vás, padá tváří k zemi, rovnou do prachu, bodajícího jako popel. Obrátíte ho na záda; mezi zuby má hořící cigaretu, kterou jste mu právě dal. Ještě se z ní kouří… Nebyl jsem připravený střílet na člověka, přišel jsem přímo z mírového života. Z míru… Poprvé jednáte jako ve snu: běžíte, někoho táhnete, střílíte, ale nic z toho si nepamatujete, po bitvě nejste schopni říct jediné slovo. Všechno jako by bylo za sklem… Za dešťovou clonou… Jako když se vám zdá zlý sen. Zděšením se probouzíte, ale nemůžete si na nic vzpomenout. Aby člověk zakusil hrůzu, vypadá to, že si ji musí zapamatovat, zvyknout si na ni. Během dvou týdnů z toho původního ve vás nezbude vůbec nic, jen vaše jméno. Už to nejste vy, ale docela jiný člověk. Myslím, že to tak bude… Zřejmě je to tak… A ten jiný člověk… Ten se při pohledu na zabitého už neděsí a klidně nebo rozmrzele přemýšlí o tom, jak ho ponese dolů ze skály nebo ho v horku potáhne několik kilometrů. Nic si nepředstavuje… A už ví, jak ve vedru páchnou vyvrhnuté vnitřnosti a jak nejde vyprat zápach lidských výkalů a krve. Představivost? Ta utichá. Co vidíte: ve špinavé louži roztaveného kovu cení zuby ohořelé lebky. Jako by tu před pár hodinami, když umírali, nekřičeli, ale smáli se. Všechno je náhle tak obyčejné… Prosté… Vidíte zabitého a cítíte ostré, vzrušující napětí: mě nezabili! Děje se to tak rychle… Takový obrat… Velice rychlý. Děje se to všem.

Pro lidi ve válce v sobě smrt nemá žádné tajemství. Zabíjení, to je prostě mačkání spouště. Učili nás, že přežije ten, kdo vystřelí první. Takový je zákon války. „Vy tady musíte umět dvě věci: rychle chodit a přesně střílet. Přemýšlet budu já,“ říkával velitel. Stříleli jsme, kam nám přikázali. Navykl jsem si střílet, kam mi řekli. Střílel jsem, neměl jsem s nikým slitování. Dokázal bych zabít i dítě. Vždyť tam s námi bojovali všichni: muži, ženy, starci i děti. Kolona jela přes kišlak. Prvnímu vozu začal chcípat motor. Řidič vylezl z kabiny, zvedl kapotu… A kluk, tak desetiletý, ho bodl nožem do zad… Přesně tam, kde je srdce. Voják padl na motor… A z toho kluka udělali řešeto… Kdybychom v té chvíli dostali povel, nezbylo by z kišlaku nic než hromada prachu. Srovnali bychom ho se zemí. Každý se snažil přežít. Na přemýšlení nebyl čas. Vždyť nám bylo osmnáct dvacet let. Na cizí smrt jsem si zvykl, ale té vlastní jsem se bál. Viděl jsem, že během jediné vteřiny nezbude z člověka vůbec nic, jako by ani neexistoval. A zpátky domů pak posílali jenom sváteční uniformu v prázdné rakvi. Dovnitř nasypali cizí hlínu, aby to mělo odpovídající váhu… Tolik jsme chtěli žít. Nikdy jsme netoužili žít tak moc jako právě tam. Vrátili jsme se z bitvy a smáli jsme se. Nikdy jsem se tolik nenasmál jako tam. Staré vtipy byly špičkové. Tak třeba tenhle…

Vekslák se dostane do války. Nejdřív si zjistí, za kolik bonů je zajatý „duch“. Jeden má cenu osm bonů. Za dva dny se u posádky zvedá prach: to si vekslák vede dvě stě zajatců. Kamarád ho prosí: „Prodej mi jednoho. Dám ti sedm bonů.“ – „To zrovna, kámo. Sám jsem koupil za devět.“

Kdyby to někdo vyprávěl stokrát, tak se stokrát budeme smát. Řehtali jsme se jakékoliv pitomosti, až nás břicho bolelo.

Leží „duch“ (tak jsme říkali dušmanům-mudžahedínům) a vedle sebe má příručku. Je to ostřelovač. Vidí tři malé hvězdičky – nadporučík… Zalistuje v příručce: za tři hvězdičky je padesát tisíc afghání. Cvak! Jedna velká hvězda, to je major – dvě stě tisíc afghání. Cvak! Dvě malé hvězdičky, tedy praporčík. Cvak! V noci náčelník srovnává účty: za nadporučíka dostaneš tolik, za majora zas tolik. Za… Cože? Praporčík? Dyť tys zabil našeho živitele. Kdo nám teď prodá kondenzovaný mlíko, konzervy a deky? Pověste ho!

O penězích jsme mluvili dost. Víc než o smrti. Já jsem si ale nic nepřivezl. Jen střepinu, kterou ze mě vytáhli, a nic víc. Někteří si nabrali… Porcelán, drahé kameny, šperky, koberce… To bylo na akcích, když jsme šli do kišlaků. Někdo nakupoval, někdo směňoval… Zásobník nábojů za kosmetickou soupravu: řasenka, pudr a oční stíny pro milovanou dívku. Náboje prodávali vařené… Uvařená kulka nevyletí, ale jen vypadne z hlavně. Taková nikoho nezabije. Vzali kyblík nebo lavor, hodili tam patrony a vařili je dvě hodiny. A bylo! Večer je nesli na prodej. Obchodování se věnovali velitelé i vojáci, hrdinové i zbabělci. V jídelnách mizely nože, misky, lžíce a vidličky. V kasárnách se nedostávalo hrnků, stoliček a kladívek. Prodávali bodáky ze samopalů, zrcátka z aut, náhradní díly… Včetně vyznamenání… V dukanech brali všechno, dokonce i takové harampádí, které se z posádkového městečka vyváželo na smetiště: zavařovací sklenice, staré noviny, rezavé hřebíky, kusy překližky, celofánové sáčky. Tyhle odpadky se prodávaly po autech. Dolar a voda si najdou cestu vždycky. Všude. Každý voják měl sen… Tři sny… Tři vojenské sny: koupit matce šátek, přítelkyni kosmetiku a sobě slipy, protože tehdy slipy ve Svazu nebyly. Tak taková to byla válka.

Říkají nám „afghánci“. Je to cizí název. Je jako znamení. Cejch. Nejsme jako všichni ostatní. Jsme jiní. Jací? Nevím vlastně, kdo jsem: jestli hrdina nebo hlupák, na kterého si musí ukazovat prstem? A možná, že jsem zločinec? Už se o tom mluví, že to byla politická chyba. Dnes se o tom mluví potichu, zítra to bude hlasitěji. Jenže já tam nechal krev… Svou… I cizí… Dávali nám vyznamenání, která nenosíme… Ještě je budeme vracet… Vyznamenání, která jsme získali čestně v nečestné válce… Zvou nás, abychom přišli promluvit do škol. Ale o čem mám vyprávět? O bojových akcích… O tom, jak jsem poprvé zabil… O tom, jak se doteď bojím tmy, a když něco spadne, že sebou trhnu… O tom, jak jsme brali zajatce, ale k pluku jsme je nedovedli… Ne vždycky… (Mlčí.) Za půldruhého roku války jsem neviděl jediného dušmana živého, jenom mrtvé. Měl bych mluvit o sbírkách sušených lidských uší? O válečných trofejích… Těmi se chlubili… Nebo o kišlacích po dělostřelecké palbě, které už nevypadaly jako vesnice, ale jako rozrytá pole? Jestlipak o tom chtějí v našich školách slyšet? Kdepak, tam potřebují hrdiny. Jenže já si pamatuju, jak jsme ničili, zabíjeli a hned zase stavěli, rozdávali dárky. To všechno existovalo tak těsně vedle sebe, že to doteď nedokážu oddělit. Z těch vzpomínek mám strach… Schovávám se před nimi. Odháním je pryč… Neznám jediného člověka, který by se odtamtud vrátil a nepil by nebo nekouřil. Slabé cigarety mi nepomáhají, sháním „Lovecké“ bez filtru, co jsme kouřili tam… Jenže kouřit mi doktoři zakazují… Mám půlku hlavy ze železa. Ani napít se nemůžu…

Hlavně nepište o našem afghánském bratrství. To neexistuje. Nevěřím v něj. Ve válce jsme byli na jedné lodi: všechny nás úplně stejně podvedli, všichni jsme chtěli žít a všichni jsme chtěli domů. Tady nás spojuje jen to, že nic nemáme, protože majetek se v naší zemi přiděluje podle známostí a privilegií. Nám ale dluží za krev. Máme jenom jeden problém: penze, byty, dobré léky, protézy, nábytkové soupravy… Až to vyřešíme, naše společenství se rozpadnou. Dejme tomu, že si seženu, protlačím si, prostě si vydupu byt, nábytek, lednici, pračku, japonské video… a je konec! Hned bude jasné, že v tomhle klubu už nemám co dělat. Pro mládež nic neznamenáme. Pro ně jsme nepochopitelní. Něco jako účastníci druhé světové války, jenže ti vlast bránili, ale co my? My jsme byli jako Němci; to mi řekl jeden kluk. Myslím, že to tak je… Že se na nás tak dívají… A my na ně máme vztek. Oni si tu poslouchali muziku, tancovali s děvčaty, četli si knížky a my jsme tam zatím jedli syrovou kaši a vybuchovali na minách. Kdo tam se mnou nebyl, neviděl, nezažil to a nezakusil, ten pro mě nic neznamená.

Za deset let, až se projeví naše hepatitidy, zranění a malárie, se nás začnou zbavovat. V práci, doma… Přestanou nás dosazovat do předsednictva. Budeme všem na obtíž… K čemu ta vaše kniha je? A pro koho? Nám, kteří jsme se odtamtud vrátili, se stejně líbit nebude. Copak dokážete vylíčit, jak to všechno bylo? Jak zabití velbloudi a zabití lidé leželi v jedné kaluži krve a jejich krev se mísila. K čemu je to dobré? Tady jsme pro všechny cizí. Jediné, co mi zůstalo, je můj dům, moje žena a dítě, které brzy porodí. Pár přátel odtamtud. Nikomu víc nevěřím.

A už neuvěřím.

Vojín, granátometník

– Deset let jsem mlčel… Mlčel jsem o všem…

V novinách se psalo: pluk podnikl cvičný pochod… Absolvoval cvičnou střelbu… Když jsme to četli, tak nás to uráželo. Naše četa doprovázela automobily. Auto je možné prorazit šroubovákem, je to snadný terč pro kulku. Každý den po nás stříleli a zabíjeli nás. Hned vedle mě zabili kluka, co jsem znal. Prvního… přímo mně před očima. Ještě jsme se tolik neznali… Pálili z minometu. Umíral dlouho, měl v sobě spoustu střepin. Nás poznával. Ale volal neznámé lidi…

Před odjezdem do Kábulu jsem se div nepopral s jedním takovým, ale jeho kamarád ho ode mě odtáhl:

„Co se s ním hádáš, letí zítra do Afghánu!“

Tam to nikdy nebylo tak, že by měl každý svůj ešus a svoji lžíci. Byl jeden kotlík a na ten jsme se všichni vrhli, bylo nás osm. Ale Afghán není detektivka, není to žádný dobrodružství. Před vámi leží zabitý vesničan, má neduživé tělo a velké ruce… Během ostřelování prosíte (koho, to nevím, prosíte Boha): kéž by se země rozestoupila a skryla mě. Kéž by se kámen rozestoupil… I psi kňučí, kňučí žalostně. Služební psi, kteří hledají miny. Také oni umírají a trpí. Kolem vás jsou zabití němečtí ovčáci a lidé, zafačovaní psi a zafačovaní lidé. Lidé bez nohou a psi bez tlap. Nedá se poznat, která krev na sněhu je psí a která je lidská. Na jednu hromadu se tu hází ukořistěné zbraně: čínské, americké, pákistánské, sovětské, anglické. Překvapilo mě, jak jsou krásné, ale všechny jsou tu proto, aby vás zabily. Měl jsem strach. Nestydím se za něj. Strach je lidštější než odvaha. To jsem pochopil. Bojíte se a litujete, i když jen sama sebe… Rozhlédnete se kolem a začínáte vnímat život… Všechno zůstane naživu, ale vy zmizíte. Nechce se vám myslet na to, že možná budete ležet nevzhledný a nicotný, tisíc kilometrů od domova. Lidi už sice lítají do vesmíru, ale zabíjejí se stejně, jako se zabíjeli před tisíci lety. Kulkou, nožem, kamenem… V kišlacích naše vojáky zapichovali dřevěnými vidlemi…

Vrátil jsem se v osmdesátém prvním roce… Všechno pro mě bylo jedno velké „hurá!“. Splnili jsme internacionální povinnost! Svatou! Jsme hrdinové! Přijel jsem do Moskvy ráno, časně ráno. Přijel jsem vlakem. Autobus jezdil jen večer. Nedokázal jsem čekat. Pak jsem cestoval všelijak: do Možajska vlakem, do Gagarina linkovým autobusem a pak do Smolenska různými dopravními prostředky. Ze Smolenska do Vitebska na náklaďáku. Celkem šest set kilometrů. Když zjistili, že jedu z Afghánu, tak si ode mě nikdo nevzal peníze. To mi utkvělo v paměti. Poslední dva kilometry jsem šel pěšky. Běžel jsem. Tak jsem doběhl domů.

Doma voněly topoly, zvonily tramvaje a dívka jedla zmrzlinu. Ty topoly, ty tak voněly! Příroda v Afghánu… když je tam kus zeleně, takzvaná „zeleň“, tak odtamtud střílejí. Tolik jsem toužil vidět naši břízku a sýkorku. Z rohů jsem měl strach. Zahnout za roh domu… Jakmile mám před sebou roh, všechno se mi uvnitř svírá: kdo je za ním? Celý rok jsem se bál vyjít na ulici; bez neprůstřelné vesty, bez přilby a bez samopalu jsem byl jako nahý. A v noci se mi zdává, jak mi kdosi míří na čelo a je to takový kalibr, že to ustřelí půl hlavy… Vrhám se ke zdi… Když zařinčí telefon, mám pot na čele… střílejí! Odkud? Začínám pátrat očima kolem sebe. Narážím do poličky s knihami… Aááá! Jsem doma…

V novinách neustále psali: pilot vrtulníku iks ypsilon absolvoval cvičný let… Byl vyznamenán Řádem rudé hvězdy… V Kábulu se konal koncert na oslavu Prvního máje, kterého se zúčastnili sovětští vojáci… Afghán mě osvobodil. Vyléčil mě z víry v to, že u nás je všechno správné, že v novinách se píše pravda, že v televizi se říká pravda. Co mám dělat? Co jen mám dělat? ptal jsem se sám sebe. Chtěl jsem se odhodlat, někam zajít. Jenže kam? Matka mě zrazovala a nikdo z kamarádů mě nepodpořil: prý že mlčí všichni. Tak se to musí…

Tady jsem vám to pověděl… Poprvé jsem se pokusil říct to, co si myslím. Docela nezvyklý pocit.

Vojín, motostřelec

– Bojím se o tom začít vyprávět. Znovu se na mě vrhnou ty stíny…

Každý den… Každý den jsem si tam říkala: „Seš kráva, taková kráva. Proč jsi to udělala?“ Obzvlášť v noci, když jsem nepracovala, mě přepadaly takové myšlenky, ale ve dne to byly zas jiné: jak jen všem pomoct? Zranění byla příšerná… Byla jsem v šoku: Proč mají takový kulky? Kdo je takhle vymyslel? Cožpak něco takového mohl vymyslet člověk? Vstupní otvor rány je maličký, ale uvnitř je všechno – střeva, játra, slezina – všechno je poraněné, roztrhané. Ono nestačí někoho zabít, zranit, je potřeba mu způsobit muka… Zranění vždycky, když je to bolelo, křičeli: „Mami!“ Žádná jiná slova jsem nezaslechla…

Jenom jsem potřebovala odjet z Leningradu, tak na rok dva, ale odjet. Umřelo mi dítě, potom umřel muž. V tom městě mě nic nedrželo, naopak, všechno mi je tam připomínalo a pronásledovalo mě. Támhle jsme se scházeli… Tady jsme se poprvé políbili… Tady v té porodnici jsem rodila…

Jednou si mě zavolal primář:

„Jela byste do Afghánistánu?“

„Jela.“

Potřebovala jsem vidět, že druhým je hůř než mně. A to jsem viděla.

Ta válka, tak nám to říkali, je spravedlivá, pomáháme afghánskému lidu skoncovat s feudalismem a vybudovat světlou socialistickou společnost. O tom, že tam naši chlapci umírají, se jaksi mlčelo, chápali jsme to tak, že je tam velmi mnoho infekčních nemocí: malárie, břišní tyf, hepatitida. Byl osmdesátý rok… Začátek… Přiletěli jsme do Kábulu… Nemocnici zařídili ve starých anglických stájích. Nic tam nebylo… Jedna injekční stříkačka pro všechny… Líh důstojníci vypili, rány jsme ošetřovali benzínem. Ty se pak špatně hojily… pomáhalo slunce. Ostré slunce ničilo mikroby. První ranění, co jsem uviděla, byli ve spodním prádle a v holínkách. Bez pyžam. Pyžama se objevila až za dlouho. Pantofle taky. A deky… Vzpomínám si na jednoho chlapce: tělo se mu zdeformovalo do všech stran, jako kdyby neměl kosti, nohy měl jako provázky… Vytahali z něj dvě desítky střepin.

Celý březen se hned vedle stanů povalovaly uřezané ruce a nohy. Těla… ta ležela ve zvláštní místnosti… Polonahé, s vypíchnutýma očima, jedno s vyřezanou hvězdou na břiše… Předtím jsem něco takového viděla jen v kině ve filmech o občanské válce. Zinkové rakve ještě nebyly, ještě je nevyrobili.

Brzy jsme se začali pozvolna zamýšlet nad tím, kdo vlastně jsme? Naše pochybnosti se vedení vůbec nelíbily. Pantofle ani pyžama ještě nebyly a už se rozvěšovala dovezená hesla, výzvy a plakáty. Na pozadí těch hesel se rýsovaly hubené a smutné tváře našich chlapců. Tak se mi do paměti zapsali už navždy… Dvakrát týdně jsme měli politické školení. Neustále nás učili, že je to naše svatá povinnost, hranice musí být zabezpečená. Nejnepříjemnější je v armádě udávání, nařídili nám donášet. Jakoukoliv drobnost. Na kteréhokoliv raněného a nemocného. Tomu se říkalo znát nálady. Armáda musí být zdravá… Měli jsme nařízeno „napráskat“ všechno na všechny. Nesměli jsme mít s nikým soucit. Jenže my jsme ho měli, na soucitu tam stálo všechno…

Jeli jsme tam… zachraňovat, pomáhat, z lásky. Kvůli tomu jsme tam jeli… Uběhla nějaká doba, a já se přistihla při myšlenkách, že jen nenávidím. Nenávidím tenhle měkký a lehký písek, který pálí jako oheň. Nenávidím tyhle hory. Nenávidím tyhle zakrslé kišlaky, z nichž můžou kdykoliv vystřelit. Nenávidím náhodného Afghánce, nesoucího koš s dýněmi nebo stojícího u svého domu. Ještě nevíte, kde byl a co dělal dnes v noci. Zabili našeho známého, důstojníka, který se nedávno léčil v nemocnici, zařízli dva stany plné vojáků… Jinde otrávili vodu… Jeden z našich zvedl ze země pěkný zapalovač a ten mu vybuchl v rukách… Všichni naši chlapci tam přece umírali. Naši vlastní… To je třeba si uvědomit… Viděli jste někdy popáleného člověka? Ne. Tvář žádná, oči žádné, tělo žádné… Je to jen cosi scvrklého, pokrytého žlutou kůrkou… A zpod té kůrky se ozývá nikoli křik, ale řev…

Tam jsme žili nenávistí, přežívali z nenávisti. A pocit viny? Tam jsem žádný neměla, přišel až tady, až když jsem se na to podívala s odstupem. Tam mi to všechno připadalo spravedlivé a až tady jsem se zděsila, když jsem si vzpomněla na malou dívku, která ležela v prachu bez rukou a bez nohou… Jako rozbitá panenka. Po našem bombardování… A my jsme se ještě divili, že nás nemají rádi. Oni se léčili v naší nemocnici… Dáte ženě lék a ona se na vás ani okem nepodívá, nikdy se na vás neusměje. Až mě to uráželo. Tam mě to uráželo, tady ne. Tady jste už normální člověk, vrátily se vám všechny vaše city.

Mám pěkné povolání, zachraňuji, a to mě i nakonec zachránilo. Můžu se ospravedlnit, že mě tam bylo zapotřebí. Nezachránili jsme však všechny, koho jsme mohli zachránit, to je to nejstrašnější. Mohla bych je zachránit, jenže jsem neměla potřebné léky. Mohla jsem zachránit, jenže ho přivezli pozdě; kdo tvořil zdravotnické oddíly? Špatně vyškolení vojáci, kteří se naučili jen převazovat rány. Mohla jsem zachránit, jenže se mi nepodařilo probudit zrovna opilého chirurga. Mohla jsem zachránit… Nesměli jsme dokonce ani psát pravdu do úmrtního listu. Vojáci vybuchovali na minách… Z člověka často nezbylo víc než půl kyblíku masa… A my jsme psali: Zemřel při automobilové nehodě, spadl do propasti, otrava potravinami. Teprve když už jich byly tisíce, dovolili nám sdělovat příbuzným pravdu. Na těla jsem si zvykla. Ale na to, že jsou tak mladí, naši vlastní a takové děti, s tím jsem se smířit nedokázala.

Přivezli raněného. Zrovna jsem měla službu. Otevřel oči a pohlédl na mě:

„Tak to je konec.“ A umřel.

Tři dny a tři noci ho hledali v horách. Našli ho. Přivezli. Blouznil: „Doktora! Chci doktora!“ Uviděl bílý plášť a pomyslel si, jsem zachráněný! Jenže jeho zranění bylo neslučitelné se životem. Teprve až tam jsem zjistila, jak může vypadat rána – a to do lebeční dutiny… V paměti mám svůj hřbitov, svoji portrétní galerii. V černém rámečku.

Ani po smrti si nebyli rovni. Neznámo proč litovali víc těch, kdo padli v boji. Těch, co umřeli v nemocnici, želeli méně. Občas, když umírali, tak křičeli… Tolik křičeli! Pamatuju si, jak mi umřel major při resuscitaci. Vojenský poradce. Přišla za ním jeho žena. Umřel jí přímo před očima. A ona začala strašně křičet… Jako zvíře. Chtělo se mi zavřít dveře, aby ji nikdo neslyšel… Protože vedle umírali vojáci. Chlapci… A je nikdo neoplakával. Umírali sami. Ona byla mezi námi navíc…

„Mami! Mami!“

„Jsem tady, synku,“ říkáte, balamutíte je.

Staly jsme se jejich mámami a sestrami. A pokaždé jsme se opravdu moc snažily je nezklamat.

Vojáci přivezli raněného. Předali nám ho a neodcházeli:

„Děvčata, nic nepotřebujeme. Můžeme tu u vás jen posedět?“

A tady, doma… Mají svoje mámy a sestry. Ženy. Tady nás nepotřebují. Tam se nám svěřovali s tím, co by v životě nikomu neřekli. Ukradnete kamarádovi bonbony a sníte je. Tady je to prkotina. Ale tam je to hrozné zklamání ze sebe sama. Podmínky tam ukazovaly člověka v pravém světle. Pokud to byl srab, brzy bylo jasné, že je srab, když to byl práskač, hned bylo vidět – je to práskač. Když byl sukničkář, všichni věděli, že je sukničkář. Nejsem si jista, zda to tady někdo z nich přizná, ale tam jsem slyšela, a to nikoli od jednoho: zabíjení může člověk přijít na chuť, zabíjet je potěšení. Je to silný pocit. Jeden praporčík odjížděl do Svazu a netajil se tím: „Jak teď budu žít, když se mi chce zabíjet?“ Jistě, i to je vášeň a oni o tom tak mluvili. Chlapci líčili, s nadšením (!), jak vypálili kišlak, jak tam všechno zničili. Přece nejsou šílení? Kolik takových se jich vrátilo zpět… Zabít člověka pro ně nic neznamená… Jednou k nám přišel na návštěvu důstojník, přijel z Kandaháru. Večer, když jsme se měli rozloučit, zavřel se v prázdné místnosti a zastřelil se. Říkali, že byl opilý, nevím. Bylo to těžké. Bylo těžké přežít jeden jediný den. Na hlídce se zastřelil chlapec. Stál tři hodiny na slunci. Byl to zdejší kluk, nemohl to vydržet. Hodně jich přišlo o rozum. Nejdřív leželi ve společných pokojích, ale potom je dali zvlášť. Začali utíkat, děsily je mříže. Spolu s ostatními jim bylo lehčeji. Jednoho jsem si zvlášť zapamatovala:

„Sedni si. Zazpívám ti. Do civilu.“ Zpívá, zpívá a usne.

Když se probudí, slyším:

„Chci domů! Domů k mámě… Je mi tu horko…“

Celou dobu prosil o to, aby mohl jet domů.

Hodně chlapců kouřilo. Haš, marihuanu… Co kdo sehnal… Vykládali, jak jsou najednou silní, od všeho odpoutaní. Hlavně od svého těla. Jako byste šli po špičkách a cítili lehkost v každé buňce, vnímali každý sval. Chce se vám létat. Jako kdybyste letěli! Prožíváte nespoutanou radost! Všechno se vám líbí, smějete se jakékoliv hlouposti. Slyšíte lépe a vidíte lépe. Vnímáte víc vůní a víc zvuků. V tom stavu je snazší zabíjet, protože znecitlivíte. Soucit neexistuje. Je snadné umírat, mizí strach. Máte pocit, že na sobě máte neprůstřelnou vestu, že jste obrnění. Dokázala jsem je poslouchat… Dvakrát jsem já sama… Dvakrát jsem kouřila… Pokaždé tehdy, když to moje psychika a fyzická kondice nezvládaly. Pracovala jsem na infekčním oddělení. Bylo tam tak třicet lůžek, ale leželo tam tři sta lidí. S břišním tyfem, s malárií. Vydávali jim prostěradla a deky a oni tam leželi na svých pláštích, na holé zemi. Ve spodkách. Dohola ostříhaní, vši se z nich sypaly… Šatní… Dětské… Takové množství vší jsem nikdy neviděla… A hned vedle v kišlaku chodili Afghánci v našich nemocničních pyžamech a s našimi prostěradly na hlavě místo turbanu. Ano, naši chlapci všechno rozprodali. Neodsuzuju je… To ne. Častěji je neodsuzuju. Umírali pro tři ruble měsíčně – naši vojáci dostávali osm bonů měsíčně. Všehovšudy tři ruble. Krmili je červivým masem, zkaženými rybami… Všichni jsme trpěli kurdějemi, vypadaly mi všechny přední zuby. Prodávali deky a kupovali si hašiš. Nebo něco sladkého. Drobné hlouposti… Byly tam takové živé, pestrobarevné obchůdky a v nich tolik lákadel. A u nás… ve Svazu nic takového nebylo, nikdy to neviděli. A oni prodávali zbraně a náboje, aby je potom týmiž samopaly a náboji zabíjeli. Kupovali si za ně čokoládu… Pirožky…

Po tom všem tam jsem se začala dívat na svou zemi jinýma očima. Zorničky byly najednou jiné, rozšířily se…

Hrozné bylo se sem vrátit. Bylo to tak divné. Jako by vás celou stáhli z kůže. Neustále jsem plakala. Nikoho jsem nemohla vidět, kromě těch, kdo tam taky byli. S těmi bych trávila dni i noci. Rozhovory s jinými lidmi mi připadaly povrchní, takové bláboly. Takhle to trvalo půl roku. A teď už ve frontě na maso nadávám jako všichni ostatní. Snažíte se žít normálním životem, jaký jste žili „předtím“. Ale nedaří se to. Začala jsem být bezcitná, bezcitná sama k sobě, lhostejná ke svému životu. Život je u konce, nic dalšího už mě stejně nečeká. A pro muže je tohle přežívání ještě trýznivější. Žena se může upnout na dítě, jenže oni se nemají čeho chytit. Vracejí se zpátky domů, zamilovávají se, rodí se jim děti, a stejně je pro ně Afghánistán na prvním místě. Sama bych chtěla pochopit, proč to tak je. K čemu to všechno bylo? Proč se mě to tak dotýká? Tam jsem všechno držela uvnitř, ale tady to vylezlo.

Musíme s nimi mít soucit, se všemi, kdo tam byli. Jsem dospělá, bylo mi třicet let a stala se ze mě taková troska. A oni byli ještě děti, nic nechápali. Sebrali je z domova a dali jim do rukou zbraně. Řekli jim: jdete bojovat za svatou věc, vlast vám to nezapomene. Teď od nich odvracejí oči, všichni se snaží na tuhle válku zapomenout. Všichni! A nejvíc ti, kdo nás tam poslali. Dokonce i my sami, když se sejdeme, čím dál méně mluvíme o válce. Tuhle válku nikdo nemá rád. Přestože dodnes pláču, když hrají afghánskou hymnu. Zamilovala jsem si veškerou afghánskou hudbu. Je to jako droga.

Nedávno jsem v autobuse potkala vojáka. Léčili jsme ho. Přišel o pravou ruku. Dobře jsem si ho pamatovala, je také z Leningradu.

„Nepotřebuješ nějak pomoct, Serjožo?“

Zle se na mě utrhl:

„Di do háje!“

Vím, že mě najde a omluví se mi. Ale kdo se omluví jemu? A všem, co tam byli? A to nemluvím o invalidech. Jak moc je třeba nemít rád vlastní lidi, abyste je poslali do něčeho takového? Teď nejenže nenávidím jakoukoli válku, ale i klučičí rvačky. A netvrďte mi, že ta válka už skončila. V létě to na mě dýchne rozžhaveným prachem, zatřpytí se kruh stojaté vody, zavane ostrá vůně suchých květin… Jako úder do spánku…

Tohle nás bude pronásledovat celý život.

Zdravotní sestra

– Od války jsem už získal odstup, jsem už jinde… Jak vylíčit všechno to, co bylo?

Ten třas po celém těle, všechen ten vztek… Jak? Před vojnou jsem dodělal dopravní průmyslovku, a tak mě nechali vozit velitele praporu. Na práci jsem si nestěžoval. Jenže se u nás začalo intenzivně mluvit o omezeném kontingentu sovětských vojsk v Afghánistánu a jediná hodina politické výchovy se neobešla bez takové informace: naše vojska spolehlivě chrání hranice vlasti, poskytují pomoc spřátelenému národu… Začali jsme být nervózní, že nás můžou poslat do války. Rozhodli se, že nás podfouknou… Ale to vím až teď…

Předvolávali nás k veliteli oddílu a ptali se nás:

„Chlapci, chcete jezdit na zbrusu nových vozech?“

Samozřejmě, že jsme všichni jednohlasně odpověděli:

„Ano! Jasně, že chceme.“

Pak přišlo:

„Nejdřív ale musíte odjet na celinu a pomoct sklidit obilí.“

Všichni jsme souhlasili.

V letadle jsme náhodou od pilotů zaslechli, že letíme do Taškentu. Zničehonic jsem začal mít pochyby, jestlipak letíme na celinu? Ve skutečnosti jsme přistáli v Taškentu. Odpochodovali jsme na drátem ohrazené místo poblíž letiště. Sedíme tam. Velitelé jsou nějací nervózní, šeptají si. Přišel čas oběda a k našemu stanovišti přivlekli bedny s vodkou.

„Náááástup do dvojstupu!“

Nastoupili jsme a vzápětí nám oznámili, že prý za několik hodin pro nás přiletí letadlo: letíme do Afghánistánu splnit svou vojenskou povinnost. Však jsme přísahali.

A teď to začalo! Strach a panika proměnily lidi ve zvířata, některá tichá, jiná zuřící. Někdo plakal, že ho oklamali, někdo strnul – upadl do transu z toho neuvěřitelného, hnusného podvodu. Bylo to jasné, proto přichystali vodku. Aby s námi bylo lehčí pořízení. Po vodce, když jsme byli celí nachmelení, se někteří vojáci snažili utéct, chtěli se s důstojníky prát. Jenže tábor obklíčili vojáci se samopaly a ti nás začali zatlačovat k letadlu. Do letadla nás nakládali jako balíky, nacpali nás do jeho prázdného železného břicha.

Tak jsme se ocitli v Afghánistánu… Záhy jsme viděli raněné a padlé, zaslechli jsme slova: „rozvědka“, „boj“, „operace“. Zdá se mi… Teď je mi jasné, že tehdy jsem byl v šoku… Přicházet k sobě a uvědomovat si, co se děje kolem, jsem začal až za několik měsíců.

Když se jich moje žena zeptala: „Jak se můj muž dostal do Afghánistánu?“, odpověděli jí: „Podal si dobrovolnou žádost.“ Takovou odpověď dostaly všechny naše matky a ženy. Kdyby bylo třeba dát svůj život, svoji krev pro velkou věc, sám bych řekl: „Hlásím se jako dobrovolník!“ Jenže oni mě dvakrát podvedli: poslali mě do války a neřekli mi na rovinu, co je to za válku; pravdu jsem se dozvěděl až za osm let. Moji kamarádi jsou mrtví a netuší, jak je s touhle podlou válkou podfoukli. Někdy jim dokonce závidím, že se o tom už nikdy nedozvědí. Nikdo je už nikdy neoklame.

Vojín, řidič

– Daleko od rodné země se mi moc stýskalo…

Muž sloužil dlouhou dobu v Německu, potom v Mongolsku… Dvacet let jsem strávila mimo vlast, kterou jsem bezmezně milovala. Napsala jsem na generální štáb, že celý život žiju v cizině a že už dál nemůžu. A že prosím, aby mi pomohli vrátit se zpátky domů…

Seděli jsme už ve vlaku, a já jsem tomu pořád nevěřila. Každou chvíli jsem se svého muže ptala:

„Jedeme opravdu do Sovětského svazu? Neděláš si legraci?“

Na první stanici jsem vzala do ruky kousek rodné hlíny, prohlížela jsem si ji a přitom jsem se usmívala – moje rodná země! Věřte nebo ne, já jsem ji jedla. Otírala jsem si s ní tvář.

Můj milovaný… můj… Náš… Jura, můj starší syn. Těžko se mi k tomu jako matce přiznává, ale milovala jsem ho nejvíc ze všech na světě. Víc než svého muže, víc než druhého syna, milovala jsem je všechny, ale jeho tak nějak neobyčejně. Když byl maličký, spala jsem a držela jsem ho za nožičku. Nedokázala jsem si představit, že odběhnu do kina a syna nechám doma s někým jiným. Sebrala jsem ho, tříměsíčního, a s několika lahvičkami mléka jsme vyrazili do kina. Dá se říct, že jsem celý život byla s ním. Vychovávala jsem ho jen podle knih, podle ideálních vzorů: Pavka Korčagin, Oleg Koševoj, Zoja Kosmoděmjanská. V první třídě to nebyly pohádky a dětské říkanky, co uměl nazpaměť, ale celé stránky z románu Jak se kalila ocel Nikolaje Ostrovského.

Učitelka byla nadšená:

„Co dělá tvoje maminka, Juro? Tolik jsi toho přečetl.“

„Moje máma pracuje v knihovně.“

Znal ideály, ale neznal život. A já, která tolik let prožila daleko od rodné země, jsem si představovala, že život stojí na ideálech. Uvedu příklad… To už jsme se vrátili do rodného kraje, bydleli jsme v Černovcích. Jura studoval na vojenské škole. Jednou, byly dvě hodiny v noci, zazvonil zvonek u dveří. Na prahu stál on.

„To jsi ty, synku? Co tak pozdě? A proč v tom dešti? Jsi celý mokrý…“

„Mami, přijel jsem ti říct: těžko se mi žije. To, čemu jsi mě učila… Nic z toho neexistuje. Kdes to všechno vzala? A to je teprve začátek… Jak mám žít dál?“

Celou noc jsme spolu proseděli v kuchyni. O čem jsem byla schopna mluvit? Pořád o tom samém: život je krásný a lidé jsou dobří. To všechno je pravda. Klidně mě poslouchal. Ráno odjel do školy.

Nejednou jsem na něj naléhala:

„Juro, vykašli se na vojenskou školu a jdi na normální vysokou. Taková škola je pro tebe. Nemůžu se dívat, jak se trápíš.“

Nebyl spokojený se svým výběrem, vojákem se stal náhodou. Mohl z něj být dobrý historik… Nebo vědec. Žil jen knihami… „Starověké Řecko byla tak nádherná země.“ A přečetl všechno o Řecku. Potom o Itálii: „Mami, Leonardo da Vinci přemýšlel o letu do vesmíru. Jednou rozluští úsměv Giocondy…“ Jenže v desáté třídě odjel na zimní prázdniny do Moskvy. Tam žije můj bratr, plukovník ve výslužbě. Jura se mu svěřil: „Chci se dostat na univerzitu, na filozofickou fakultu.“ Bratr ho pochválil: „Jsi čestný kluk, Juro. A v naší době to mají filozofové těžký. Musí lhát sobě i ostatním. Když budeš říkat pravdu, dostaneš se leda za mříže nebo do blázince.“

A na jaře se Jura rozhodl:

„Mami, na nic se mě neptej. Bude ze mě voják.“

Ve vojenském městečku jsem viděla zinkové rakve. Jenže tehdy jsem měla jednoho syna v sedmé třídě a druhý byl ještě menší. Utěšovala jsem se, že než vyrostou, válka skončí. Cožpak to může trvat dlouho? „A ona trvala tak dlouho jako škola, deset let,“ řekl kdosi na Jurově smuteční hostině.

Ve škole měli abiturientský večírek. Syn se stal důstojníkem. A já jsem nechápala, jak to, že Jura bude muset někam odjíždět. Ani na vteřinu jsem si život bez něj nedokázala představit.

„Kam tě můžou poslat?“

„Přihlásím se do Afghánistánu.“

„Juro!“

„Mami, takhle jsi mě vychovala, tak se mě teď nesnaž převychovat. Vychovala jsi mě dobře. Všechny ty zrůdy, který jsem v životě potkal, to není můj národ a moje vlast. Pojedu do Afghánistánu, abych jim dokázal, že v životě existuje něco vznešenýho, a že ke štěstí každýmu nestačí lednice nacpaná masem a k tomu žigulík. Existuje ještě něco jinýho… Tak jsi mě to přece učila…“

Nebyl sám, kdo si zažádal o Afghánistán, přihlásilo se hodně chlapců. Všichni pocházeli z dobrých rodin: otec jednoho byl předseda družstva, další měl otce venkovského učitele… Maminku zdravotní sestru…

Co jsem mu na to mohla říct? Že to vlast nepotřebuje? A že ti, kterým chce něco dokázat, budou přemýšlet stejně, jako přemýšleli dřív, že si i tak budou myslet, že do Afghánistánu jedou jenom pro hadříky a pro bony. Kvůli vyznamenáním, kvůli kariéře. Podle nich byla Zoja Kosmoděmjanská fanatička, nikoli ideál, protože normální člověk něčeho takového není schopen.

Nevím, co se se mnou stalo, ale plakala jsem, úpěnlivě jsem ho prosila. Přiznala jsem se mu k tomu, co jsem si sama sobě bála přiznat… Vždyť už se o tom mluvilo… Už se o tom tiše šeptalo po kuchyních. Prosila jsem ho:

„Juročko, život není takový, jak jsem tě to učila. A jestli se dozvím, že jsi v Afghánistánu, půjdu na náměstí… na pranýř… Poleju se benzínem a upálím se. V Afghánistánu nepadneš za vlast, ale bůhví za co… Prostě jenom tak. Copak může vlast posílat na smrt své nejlepší syny bez velké idey?“

Jenže on mě podvedl, řekl, že pojede do Mongolska. Mně to ale bylo hned jasné, vždyť je to můj syn, pojede do Afghánistánu.

Tou dobou odešel na vojnu i Geňa, můj mladší syn. O něj jsem se nebála, vyrostl z něj jiný člověk. Ten jejich věčný spor s Jurou:

Jura:

„Geňo, málo čteš. Nikdy jsem neviděl, že bys vzal knihu do ruky. Máš pořád jenom tu svou kytaru.“

Geňa:

„Nechci bejt jako ty. Chci bejt jako všichni ostatní.“

Odjeli a já jsem se přestěhovala k nim do dětského pokoje. Ztratila jsem o všechno zájem, kromě jejich knih, jejich věcí, jejich dopisů. Jura psal o Mongolsku, ale tak se pletl v zeměpise, že jsem nepochybovala o tom, kde je. Ve dne v noci jsem probírala svůj život… Krájela jsem se na kousíčky. Ta bolest se nedá žádnými slovy vyjádřit…

Sama jsem ho tam poslala. Já sama!

Přišli nějací cizí lidé a podle výrazu ve tváři jsem to hned uhodla, nesou mi neštěstí. Couvla jsem do pokoje. Zůstala mi poslední strašná naděje:

„Geňa?“

Uhýbají očima. A já jsem ještě jednou připravená dát jim jednoho syna, abych zachránila druhého.

„Geňa?“

Tiše, tichounce někdo z nich pronesl:

„Ne, Jura.“

Dál už nemůžu… Nemůžu dál… Dva roky umírám. Nic mě nebolí, ale umírám. Neupálila jsem se na náměstí, můj muž jim neodnesl a nevmetl do tváře stranický průkaz. Ve skutečnosti jsme už ale mrtví. Jen o tom nikdo neví…

Ani my sami o tom nevíme…

Matka

– Okamžitě jsem sám sebe přesvědčil: Všechno pouštím z hlavy. Všechno to pouštím z hlavy.

V naší rodině je tohle téma tabu. Moje žena ve čtyřiceti zešedivěla, dcera, která mívala dlouhé vlasy, teď nosí krátký sestřih. Během nočního ostřelování Kábulu ji nemohli probudit a táhli ji za copy.

Jenže po čtyřech letech jsem měl najednou pocit… takový pocit… Že o tom potřebuju mluvit… A včera se u nás náhodou zastavili známí, nemohl jsem se udržet. Přinesl jsem album… Promítl jsem jim diapozitivy: nad kišlakem stojí ve vzduchu vrtulníky, na nosítka pokládají raněného a vedle něj jeho utrženou nohu v tenisce. Zajatci odsouzení k smrti zastřelením se naivně dívají do objektivu, za deset minut tu už nebudou… Alláhu akbar! Ohlédl jsem se, muži kouřili na balkoně, ženy se přesunuly do kuchyně. Seděly tu jen děti. Mládež. Tu to zajímá. Nechápu, co se to se mnou děje. Potřebuju o tom mluvit. Proč tak najednou? Abych nic z toho nezapomněl…

Jak to tehdy bylo a co jsem cítil, to nedokážu vylíčit. Můžu říct, jaké mám pocity teď. Po čtyřech letech… Za deset let to bude všechno znít jinak, možná se to rozpadne na prach.

Měl jsem tak nějak zlost. Vztek. Proč tam musím jet? Proč zrovna já? Cítil jsem ale povinnost, nezlomilo mě to, a to mi dávalo pocit uspokojení. Začínáte se připravovat, jde to do úplných maličkostí: přemýšlíte, jaký nožík si s sebou vzít, jakou holicí soupravu… Sbalil jsem se. A pak už to začalo být k nevydržení, chtěl jsem se co nejdřív setkat s tím neznámem, abych měl už klid, bez velkých emocí. Plán by byl… To vám řekne každý, vlastně všichni. Jenže mnou buď lomcovala zimnice, nebo horký pot… A ještě, jak si vzpomínám, byl jeden okamžik, když letadlo přistávalo, tak jsem pocítil úlevu a současně vzrušení: teď to všechno začne, osaháme si to, zažijeme to na vlastní kůži.

Stojí tam tři Afghánci, o něčem si povídají a smějí se. Podél trhoveckých stánků proběhl ukoptěný kluk a zmizel kdesi mezi tlustými hadry pod pultem. Nehybným zeleným okem na mě zírá papoušek. Dívám se a nechápu, co se děje… Ti dva pokračují v rozhovoru. Ten, který je zády ke mně, se otáčí… A vtom se dívám do ústí hlavně pistole. Pistole se zvedá… a zvedá… Tady je otvor… Vidím ho. Zároveň zaslechnu krátké cvaknutí a – už nejsem… Nacházím se v jednom a tomtéž okamžiku tady i tam… Ještě ale neležím, stojím. Chci jim něco říct, ale nemůžu…

Svět se zjevuje pomalu, jako fotografie… Okno… Vysoké okno… Cosi bílého a velkého, hřmotného, je v tom bílém… Kdo to je… Chybí mi brýle, tvář nedokážu rozeznat… Kape z něj pot… A ty kapky potu mě bolestivě buší do tváře… Zvedám ztěžklá víčka a slyším úlevné vydechnutí:

„No konečně, soudruhu podplukovníku, jste zpátky ze služebky.“

Když ale zvednu hlavu nebo ji jenom pootočím, můj mozek se kamsi propadá. Vědomí se míhá… ten malý kluk znovu mizí mezi tlustými hadry pod pultem… Nehybným zeleným okem na mě zírá papoušek… Stojí tam tři Afghánci… Ten, který je zády ke mně, se otáčí… a já svůj pohled upírám do ústí hlavně pistole… Tady je otvor.. Vidím ho… Teď už však nečekám na známé cvaknutí… Křičím: „Zabiju tě! Musím tě zabít!“

Jakou barvu má křik? Jakou má chuť? A jakou barvu má krev? V nemocnici je rudá, na suchém písku šedá, na skále je jasně tmavomodrá – to k večeru, když už je bez života. Z těžce raněného člověka krev vytéká rychle, jako z rozbité sklenice…

Za všechno jsme zaplatili! Za všechno! Svrchovaně! (Začíná nervózně chodit po místnosti.)

Díváte se na hory zezdola a máte pocit, že jsou nekonečné a nedosažitelné, vystoupáte letadlem a dole leží převrácené sfingy. Chápete, o čem mluvím? O čase. O vzdálenosti mezi událostmi. Tehdy jsme dokonce ani my, její přímí účastníci, netušili, co je to za válku. Nepleťte si toho, kým jsem dnes, s tím, kým jsem byl včera, s tím, kdo byl v devětasedmdesátém tam. Ano, je to tak, já jsem tomu tehdy věřil! V osmdesátém třetím jsem přijel do Moskvy. Lidi tu žili a chovali se tak, jako bychom v Afghánistánu nikdy nebyli. Jako kdyby žádná válka neexistovala. V metru se jako vždy smáli a líbali se. Četli si. Šel jsem po Arbatu a zastavoval jsem lidi s otázkou:

„Kolik let trvá válka v Afghánistánu?“

„Nevím.“

„Kolik let trvá…“

„Nevím, proč vás to zajímá?“

„Kolik let trvá…“

„Řek bych tak dva roky…“

„Cože, tam je nějaká válka? Opravdu?“

Teď se nám můžete pošklebovat, dělat si z nás legraci: že prý jsme byli slepí a hluší, jako ovce. Poslušné stádo. Teď, když to Gorbačov uvolnil… Povolil otěže… Jen se smějte! Jenže stará čínská moudrost praví: Lovec, který se pyšní pošlým lvem, je hoden nejhlubšího opovržení, avšak lovec, který tak činí u těla lva skoleného, je hoden nejhlubší úcty. Někdo může mluvit o chybách. Opravdu ale nevím kdo? Já to rozhodně nejsem. Ptají se mě: „Proč jste tehdy mlčel? Přece jste nebyl malý kluk. Bylo vám bezmála padesát.“ Musím to sám pochopit…

Začnu od toho, že jsem tam střílel, a přitom si Afghánců vážím. Dokonce ten národ mám rád. Líbí se mi jeho písně a modlitby, tak klidné a nekonečné, jako jejich hory. A vidíte, budu mluvit jenom o sobě, i já jsem upřímně věřil, že jurta je horší než čtyřpatrový dům, že nemít záchodovou mísu je nekulturní. A že my je těmi záchodovými mísami zavalíme a postavíme tam kamenné domy. Že je naučíme řídit traktor. Přivezli jsme jim stoly do pracoven, karafy na vodu a rudé ubrusy pro oficiální zasedání a taky tisíce portrétů Marxe, Engelse a Lenina. Visely ve všech pracovnách, nad hlavou každého ředitele. Přivezli jsme jim černé ředitelské volhy. A naše traktory a chovné býčky. Vesničané (dechkani) si nechtěli brát půdu, kterou dostali, protože ta patří Alláhovi a člověk ji nemůže ani darovat, ani si ji vzít. Jako z jiného vesmíru na nás zíraly proražené lebky mešit…

Nikdy nezjistíme, jak se na svět dívá mravenec. Přečtěte si o tom u Engelse. A taky u orientalisty Spenserova: „Afghánistán si nemůžete koupit, jedině ho vykoupit.“ Po ránu jsem si zapálil cigaretu a vidím, na popelníku sedí ještěrka, maličká jako chroust. Vrátil jsem se za pár dnů a ta ještěrka seděla na popelníku ve stejné póze, dokonce ani hlavičkou ještě nepohnula. Došlo mi, že tohle je Východ. Zatímco já desetkrát zmizím a vstanu z mrtvých, padnu a zvednu se, ona ani nestihne otočit svou miniaturní hlavičkou. Podle jejich kalendáře se píše rok tisíc tři sta šedesát jedna…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zinkoví chlapci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.