O knize

Jiří Klobouk odešel do zahraničí v roce 1968 a posledních jedenáct let žije v New Yorku. Ze své mnohovrstevné tvorby, vydávané jak v USA, tak v České republice, vybral pět povídek, které mají společného jmenovatele – jsou posazeny do severoamerického prostředí. Vykazují rovněž autorovo osvojení formy dramatu, jak potvrzuje hned úvodní povídka Převážně Beethoven, pojednávající o uprchlých vězních a o tom, co je čeká na svobodě. I v Obleženém městě se jedná o navýsost dramatickou situaci, jak napovídá už název povídky. Zkrátka od povídky k povídce nás autorova tvorba nenechá v klidu a potvrzuje, že česká literatura má v Jiřím Kloboukovi jednoho z nejzajímavějších tvůrců povídkového žánru.

O autorovi

Jiří Klobouk

(1933)

Jiří Klobouk (nar. Uherské Hradiště) je česko-americký spisovatel. Jeho prózy jsou souběžně vydávány v České republice a v USA. Patří mezi ně romány Můj život s Blondie, Kdo stoupá do schodů a sbírka povídek Americká žena. Jeho dvanáct rozhlasových her se vysílalo v řadě zemí od Kanady po Finsko. Sám pianista a kameraman, jeho tvorba je ovlivněna jazzovou improvizací a filmovým viděním. Autor odešel do zahraničí v roce 1968 a po letech strávených v Kanadě se usadil v New Yorku. Od autora tedy vyšlo: Hudba po půlnoci, Rozhlasové hry I, Rozhlasové hry II, Můj život s Blondie, Protikomunistický manifest (1975), Kdo stoupá do schodů, Americká žena, Jazz II: Rodiče.

Jiří Klobouk

5 povídek

CARPE DIEM

2015

Jiří Klobouk

5 povídek

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Jiří Klobouk, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-131-3

ISBN 978-80-7487-132-0 (epub)

ISBN 978-80-7487-133-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-134-4 (mobi)

PŘEVÁŽNĚ BEETHOVEN

Lane si přitáhl židli co nejblíž k televizi. V přímém přenosu z Carnegie Hall v New Yorku hlasatel s puntíkovaným motýlkem u krku uvedl japonské smyčcové kvarteto. Cellistou byl věhlasný Toshiko Yoshiko. První na pořadu byla kompozice č.15 a moll, opus 132. Muzikanti se kymáceli ze strany na stranu. Lane spolu s nimi kroužil tělem. Potlačoval svý emoce. Beethoven to skládal hluchý jako poleno.

Před lety mu máma Sandy koupila housle. Dala by přednost klavíru, ale neměla peníze ani místo. Uklízela v Tallahassee domy bohatým lidem. „S houslemi pod paží, Lane,“ řekla mu, „ti svět padne k nohám. V New Yorku se postavíš na roh Osmdesátý šestý a Lexington Avenue. Zahraješ něco dojemnýho a lidi ti budou házet do kšiltovky zmačkaný bankovky. Nějaký lovec talentů rozpozná, co v tobě je, a zprostředkuje ti angažmá na Broadwayi. Manhattan je kouzelný ostrov. Hledala jsem tam tvýho zpropadenýho tátu Joea, který fouká na trumpetu v nějakým zakouřeným baru. Hlas má jak Armstrong. Tak fidlej, chlapče, a dokaž, že ses nenarodil zbytečně.“

Po návratu do cely si Lane musel ucpat nos. Eman strupatou zadnicí překrýval záchodovou mísu a nehorázně smrděl. Dnes v noci prásknou do bot. Byli v lapáku patnáct let. Čekalo je dalších devět. Zkomírali jak prašiví psi chycení do pasti. Lane piloval okenní mříž řadu měsíců. Bzučení pilky mu připomínalo přejíždění smyčcem po strunách jeho oblíbenýho nástroje. Když mu bylo dvanáct, hrál na školní oslavě Beethovenovu sonátu. Sklidil značný úspěch. Ukláněl se na všechny strany. Máma Sandy v první řadě mačkala v ruce vlhký kapesník. Doma mu pak řekla: „A to je cesta, chlapče, po který v životě vykročíš.“

Lane pliv na pilku. „Co nevidět si padnu s Issy do náruče.“

„Tys ji nevoddělal?“

„To byla Betsy, ňoumo. Moje dobrotivá žena. V čistírně vylovila z kapsy mýho kostkovanýho saka Issyiny průsvitný kalhotky. Odpráskla se.“

Lane si na šišlouna zvyk. Eman oddaně naslouchal jeho tlachání o Issy, mámě Sandy a tátovi v New Yorku. Nebo kdo byl, kupříkladu, Dostojevskij. Fakt je, že ho Issy nikdy nenavštívila. Neposlala mu balíček s pochoutkou. Dostal od ní jediný pohled, že se stará o housle. Jasný důkaz, že na něho čeká. Začalo to jednu sobotu dopoledne, když ho manželka Betsy poslala na trh do Hampstonu. Měl koupit tucet hnědejch vajec. Chystala se péct bábovku. Issy byla osmahlá třicátnice s bílýma zubama. Vlasy černý jak Carmen. Její farma byla pár kilometrů za městem. Lane ji začal pravidelně navštěvovat. Provázela ho svým královstvím. V chlívě chrochtali vepříci a v kurníku slepice snášely vajíčka. V maštali bučely krávy a v ohradě řehtali šemíci. V klecích červenoocí králíci žvýkali kopřivy. V udírně mu z obrovský kýty visící na háku uřízla nádherný flák uzenýho masa. Lane jí na oplátku hrál na housle. Měla zavřený oči. Zaoblený řasy se jí třásly rozechvěním. Drželi se za ruce. Láska až do hrobu. V kuchyňským sporáku praskal oheň. Lane ji seznámil se svým životním posláním. O Beethovenovi neměla páru. Když se milovali, šeptala mu do ucha: „Víš co, Lane, kdyby se s tebou náhodou někdy něco stalo a nemoh si přijít, tvý housle budu opatrovat jak oko v hlavě, dokud se nevrátíš.” Po tom maléru s čistírnou a jejími kalhotkami v kapse jeho kostovanýho saka Betsy tři dny křičela, tři dny spala, a když se probudila, střelila se do hlavy. Alespoň tak to líčil šerifovi McWrightovi. Nevěřil mu ani slovo. Prý to byla Laneova pistole, jeho otisky prstů a podobný nesmysly. Když mu Lane vysvětloval, že by neublížil mouše, McWright mu řek, aby si trhl nohou.

„Rosa se taky oddělala,“ zašišlal Eman. „Šmikám v kuchyni cibuli, že jo, ona jde kolem, zakopne o kočku a napíchne se na nůž, kterej držím v ruce.“

„Krájení cibule je umění, Emane. Šmikat musíš k sobě, ne od sebe. Kdyby Beethoven krájel cibuli a Antonie Brentano – zvaná Tony, jeho nesmrtelná láska – šla kolem, něco podobnýho by se stát nemohlo. A víš proč? Poněvadž génius ví, jak na to.“

„Moje se napíchla.“

„Poněvadž seš blbeček.“

„Nenadávej Emanovi. Eman to nemá rád.“

Bylo deset. Lane odfouk z pilky piliny. Chystal se skrčkovi zahvízdat ukolébavku, kterou zkomponoval pro Issy, ale bachař mu to překazil. Zařval na chodbě pivním hlasem, aby se postavili do pozoru, nahlásili svý jména, a tím pádem potvrdili, že sou tam, kde podle zákona maj bejt.

Sotva se chraploun odporoučel, Lane začal Emanovi líčit, co ho čeká: „Uvědom si, ňoumo, že za pár minut vzlítneš jak skřivánek. Pod tebou se klenou mosty a řeky protékají podél kukuřičnejch polí, baseballových hřišť a supermarketů. Chevrolety, fordy a buicky krouží neslyšně po šestiproudý dálnici. Než se naděješ, sedíš v bouráku a hasíš si to do Texasu. Notabene, pamatuj, abys měl pneumatiky správně nahuštěný. Správně nahuštěný pneumatiky tě donesou až do Houstonu, nasadíš si tmavý brýle a zkusíš štěstí u nějaký olejářský společnosti.“

„A co žvanec?“

„Jakej žvanec?“

„Eman tady má zajištěnou šlichtu třikrát denně.“

„Issy je výborná kuchařka. Její specialitou sou žabí stehýnka.“

Sotva Lane vyslovil stehýnka, mříž mu zůstala v ruce. Před ním zela tmavá díra do noci.

Eman si natáh kalhoty. „A co dál, profesore?“

„Podlezem jeden plot, přelezem druhej a zmizíme do lesa.“

Eman udělá nejlíp, když pohne prdelí. Zasukoval prostěradla, vylez na židli, uvázal je za zbytek mříže a zmizel ve tmě. Lane ho následoval. Klopýtali přes nádvoří k prvnímu plotu. Hromotluk měl okouknuto, kde se dráty dají nadzvednout. Nejbližší strážní věž zela v temnotě. Nic se nehnulo, nic se nedělo. Po druhým plotu šplhali jak opice. Plot se kymácel a nadouval jak plachta plachetnice. Nahoře u kammenýho sloupu přelezli na druhou stranu. Přebrouzdali příkop se zapáchající močůvkou. Za pět minut byli v lese.

Lane sebou praštil na zem. „Tohle by nedokázal ani hrabě Monte Christo.“

„A co bude dál, prof?“

„Chuck v tunelu pod silnicí ukryl dva parádní obleky. Vyfešákujem se a stopnem auto, kapišto?“

Eman se svalil pod strom. Jedno věděl jistě. Pokud Lane měl Issy, mámu Sandy a tátu Joea, na něho nikdo nečekal. Tak zvaných rodičů vystřídal několik, že jo, ale snášeli se jak pes a kočka. Některý ho tloukli hlava nehlava. Jiný mu nedali najíst ani napít. Jedna dvojice byla Korejka a jednookej černoch z Trininadu. Docela se mu zamlouvali, dokud nezaslech, jak se dohadujou, že ho v Louisianě hoděj do močálu krokodýlům. To mu na náladě nepřidalo. Pár lidí tvrdilo, že sou jeho sourozenci. Jedna údajná ségra se představila jako Amálie. Prý ho má hrozně ráda. Ale pokaždý mu vylízala z talíře všechno, co na něm měl. Potom prý aby si pořídili miminko. Když si Eman stáh kalhoty, rozesmála se, div nevypadla z okna. Pokud šel někdy do školy, moh si v lavici ušoupat zadek. Děti se mu posmívaly, že je prťavej, kulhá a šišlá. Učitel mu rozmlouval, že ryba se nepíše riba a tak dále. Podle Emana riba byla zvýře, který plave ve vodě. Vymluvil se, že má průjem. Cestou na záchod poškrábal křídou zdi klikyhákama – riba je zvýře. Sed si na prkno, trhal papír na kousíčky a rozfukoval je do vzduchu. Vířily jak sněhový vločky. Takovou nádheru dlouho neviděl. Když mu bylo jednadvacet, poznal se s Rosou na zastávce autobusu. Stál tam s rukama v kapsách. Ptala se ho, proč na ni vyplazuje jazyk. Načež on řek, že pokud jazyk vyplazuje, tak o tom nic neví. Byla taky odložený dítě, jenže o deset roků starší. Prohlásila o sobě, že je maniak s depresivními sklony. Měla ve zvyku vyptávat se lidí na chodníku, jestli nejsou spřízněný. Většinou přešli rychle ulici. Zlost si vylévala na Emanovi. Kousla ho do nosu a musel s tím k doktorovi.

To už se dali na pochod podél bublajícího potoka. Měsíc se schovával za mraky. Po navýšený silnici projížděla auta. Potok se stočil doprava. Zmizel v tunelu pod náspem. Lane šmátral rukama po vlhké zdi, dokud nenarazil na výklenek. Z igelitového pytlíku vytáh jedno kvádro.

„Kurva, Chuck. Řek sem mu dvě kvádra.“

„Chuck je blbej, že jo?“

„Někoho cestou svklíknem.“

Lane se vyfešákoval do tmavomodrýho saka, růžový košile a nažloutlý vázanky. Kalhoty byly o něco delší, ale polobotky mu sedly jak ušitý.

Pokračovali v cestě. Hromotluk hlásil světlo. Vyšplhal se po svahu.

„Benzinka, moulo!“

Moula byl ten tam. Lane se svez po trávě jak po skluzavce a rozběh se za uprchlíkem. Nebyl daleko. „Nepřidělávej mi starosti, skrčku,“ zacloumal s ním. „Issy nám uvaří guláš, namažeš si housku máslem a pustíš si televizi.“

U benzinky zaskřípěly brzdy. Z auta vyskočily dvě rozesmáté dívky. Nechaly si natankovat nádrž a odporoučely se do bistra.

Lane načrt Emanovi strategii: „Jakmile tyhle dvě křepeličky vyrazí na cestu, stopnem je.“

„Oni stopnou, prof?“

„Ležíš v příkopu a sténáš.“

„Eman že sténá?“

„Eman sténá, poněvadž je pilot, kterej se zranil při pádu helikoptéry. Rozprašovals na mým pozemku přípravek proti komárům. Helikoptéra škytla a spadla. Kapišto?“

A hned se dali do klusu. Jakmile světla benzinky pohltila tma, zastavili se. Lane vyrukoval s instrukcemi, jak se má Eman zachovat v nadcházející situaci. Když Eman stopne auto, ve kterým sedí dvě inteligentní dámy, v první řadě musí získat jejich důvěru. A získat jejich důvěru může jedině tak, že z něho bude vyzařovat sofistikovanost. To v podstatě znamená, že i když o něčem nemá ani páru, musí se tvářit, jako že páru má, poněvadž procestoval svět. Kupříkladu sotva tyhle dvě šarmantní slečny zastavěj a Eman nasedne, jedna z nich se ho notabene zeptá: Pane, byl jste někdy v Paříži? Načež Eman mávne nonšalatně rukou, jako že v Paříži byl, i když tam pochopitelně nikdy nebyl.

„Takže Eman byl v Paříži?“

„Že váháš, moulo. Mačkáš ze sebe, že sou tam široký boulevárdy lemovaný impozantními budovami a že městem protéká řeka. Jde o to, že devadesát devět procent velkejch měst má široký boulevárdy lemovaný impozantními budovami a protéká jimi řeka. Načež jakmile ta slečna za volantem prohlásí, že řeka v Paříži se jmenuje Seina a nejširší boulevárd je Champs Élysées, a nadechne se, v tom momentě přihodíš Eiffelovku. To je věž, slečno, vytahuješ se, ze který je vidět celý město. A ruka je v rukávě. Máš její naprostou důvěru.“

„Kam na tyhle žvásty chodíš?“

„Máma Sandy, pokud sem zrovna nehrál na housle, mě poslala v Tallahassee do městské knihovny. Záleželo jí moc na tom, abych se intelektuálně zdokonalil. Člověče, já přelouskal každou knihu, která byla kdy vytištěná. Notabene, včetně celýho Shakespeara v naší lapácký brožovaný kolekci.“

V dálce nastartoval motor. Tmu prorazila světla. Lane srazil Emana do příkopu a nařídil mu, aby sténal. Postavil se doprostřed silnice a mával rukou jak slon chobotem. Když auto zastavilo, dívka za volantem stáhla okno. „Co se děje?“

„Ale tady můj kolega na tom není moc dobře, slečno. Zřítil se s helikoptérou při sterilizaci mýho pozemku. Mám letos velkej problém s komárama, že ano.“

Z příkopu se ozvalo zasténání. Dívky se vyhrnuly z auta a sehnuly se nad Emanem.

„Nějaká zlomenina, pane?“ zeptala se světlovláska.

„Krev?“ zeptala se druhá, ostříhaná na kluka.

Eman zašišlal: „Zatracený komáři.“

„Soudím, že je to dost važný,“ řek Lane. „Ovšem zase ne tolik, abychom se museli strachovat o jeho život. Moc by pomohlo, kdyby mu někde píchli protitetanovou injekci. Byla by ho škoda. Je zkušenej pilot. Prášil, prášil, ale nedoprášil. Mám toho přes tři sta hektarů, že ano. Navíc moje dodávka nenastartovala. Táhnu ho lesem na zádech nejmíň dvě a půl hodiny.“

Lane si odvázanou vázanku strčil do kapsy a přehodil si Emana přes rameno. Dívky pospíchaly k autu, aby otevřely dveře. Za velkýho nářku hromotluk vsoukal šišlavce na zadní sedadlo a uvelebil se vedle něho.

Ta nakrátko ostříhaná se posadila za volant a auto se rozjelo. „Já jsem Kathy,“ představila se. Pohodila hlavou k světlovlásce. „A tohle je Jessie. Dovolte mi otázku: Co to má váš kolega na sobě?“

Eman zasténal.

„To se vám povedlo, Kathy,“ zachechtal se hromotluk. „Jmenuju se Lane, Lane Quiltberry, a tohle je Eman. Chápu, kam směřujete. Vypadá, jako by vzal roha ze Sing Singu, že ano? Věc se má tak, že při tom karambolu mu shořela letecká kombinéza. Spad z nebe jako nahatej andělíček. Křídla spálený na uhel. A hádejte co? V poli stojí strašák. Povídám: ‚Emane, hoď na sebe to jeho kvádro, že ano. Zakryj svý genitálie. Ha ha ha.‘“

Jessie otočila hlavu. „Chudák.“

Motor vrčel a reflektory protínaly tmu. Jessie naladila stanici se spirituálem. Odhadla to na Porgy a Bess. Eman škvírou mezi víčky pozoroval obě děvčata. Kathy byla ostříhaná na kluka, měla silnej krk a široký ramena. Kdyby ji obtěžoval nějakej chlápek, pěkně by s ním zatočila. Jessie byla jiný kafé. Zpod slamáku jí proudily světlý vlasy. Průsvitná víla z pohádky. Rosa o sebe moc nedbala. Nedalo se říct, že by voněla. Její starej svetr smrděl tabákem. Vyhulila krabičku denně. Cigarety kradla dědkům podřimujícím v parku na lavičce. Nosila jedny šaty celej týden. Měla dvoje. V zimě v létě chodila v sandálech. Spodní prádlo prala v dřezu. Rozvěsila ho, kde se dalo. Jessie voněla. Smála se, jako by zvonečky cinkaly ve vánku.

Laneovi omamující vůně dívek ubírala na soudnosti. Zamlouvala se mu Kathy. Byla stavěná jak klisna. Křehkou Jessie by moh v náruči rozmačkat, aniž by mu přišlo, co se děje. Kathy byla něco jako Issy. Moh ji ždímat od rána do večera a nikdy neměla dost. Vůně milování se postupně proměnila ve zvířecí pach. Nosila náušnice jak Kathy. Jednou se kočkovali v kupce sena a ztratila je. Nebyla k utišení. Byly to přívěsky po mamince, zděděný po její prababičce, a tak dále. Prostě vzácnost, tradovaná z generace na generaci. Pokud náušnice ztratíš, zněla věštba, stihne tě nestěstí.

Tlumená světla palubní desky spoře iluminovala vnitřek auta. Kathy hlásila, že v dálce skočil přes silnici jelen. Její strýc Charlie po srážce s paroháčem skončil v pojízdným vozíku. Program v rádiu pokračoval árií Figara. Kathy trilkovala a všichni se rozesmáli, kromě Emana. Smál by se, ale nevěděl čemu. Jednou ho Rosa šimrala pod paží. Málem si nacvrnkal do kalhot. Před pár hodinama seděl v lapáku na záchodový míse. Najednou se ocit v ráji. Holky voněly, auto broukalo a on se na zadním sedadle pohupoval jak v kolíbce. Jessie se ptala Lanea, jak na tom pilot je. Dozvěděla se, že pilot spí, jako když ho hodí do vody. Celý ten automobilový pokec přispěl k dobrý náladě. Každý něco prohodil. Takovej slovní ping-pong, ve kterým nešlo o to, kdo vyhraje. Lanea zajímalo, jakou rychlostí si to Kathy hasí. Hasím si to devadesátkou, odpověděla. Otočila hlavu a usmála se něho. Zajímalo ji, jakou rychlostí si to obvykle hasí on. Když mám na spěch, dupnu na to, prohlásil. Kathy si toho ramenáče všimla hned, když zastavili. Hodil si Emana na záda jak jitrnici. Takoví chlápci se jí zamlouvali. Bez velkých cavyků se mají k činu. To vedlo k otázce, jestli Lane zvedá činky. Prý nezvedá, ale v mládí byl členem profesionální osmiveslice. Závodil v Pueblotoricu. To je mimochodem v Mexiku. Veslování je sport, který všem doporučuje. Jeden táhne za všechny a všichni táhnou za jednoho. Kromě toho jeho máma Sandy mu kladla na srdce, aby nebyl v životě línej. Prý ve zdravým těle vládne zdravý duch. Jessie ze sebe vysoukala historku, že její rodiče si přáli, aby se stala doktorkou. Na studiích vydržela jeden semestr. V anatomii, kam se podívala, krev stříkala jak ze zahradní hadice. Několikrát omdlela. Při pilování lidský lebky poblinkala asistenta.

Lane se předklonil. „A co vy, Kathy?“ zeptal se.

Krátkovláska si zapálila cigaretu. „Mám za sebou studia filosofie. Platón a všechno dokola.“

„Jeho Republika,“ řek Lane. „Mám ji v malíčku.“

„Vůbec se nedivím.“

„Klade si základní otázku: Vyplatí se být spíš spravedlivej, než nespravedlivej?“

„Přesně tak. Všechno, co děláme, vychází ze dvou motivů.“

„Musel bych hádat.“

„Sexuální naléhavost a touha vládnout.“

„Ježíši, výborně řečeno,“ prohlásil Lane. „Notabene, dámy, kam máte vlastně namíříno?“

Kathy vyfoukla kouř: „Do Maryngtonu, svlíknut se do naha.“

„To myslíte vážně, lidi?“

Kathy se rozohnila: „Naprosto. Každej jenom kecá a nic nedělá. Máme plný zuby, aby naši kluci umírali v nějaký posraný válce jak jepice. Některý si ani nesáhli na holku. Chápete tu nespravedlnost? To když už je řeč o sexu, pane!“

Jessie se přidala: „A proto se zítra v pravý poledne svlíknem před Macy’s v rámci všeobecnýho míru.“

V rádiu začaly zprávy. Jakýsi pervert v Seattlu znásilnil devítiletou holčičku. Po rozčtvrcení ji rozeslal poštou příbuzným. V Kansasu manželka Jenufa Spencerová umlátila manžela kafáčem. Jiný maniak v Austrálii ukrýval ve sklepě dceru. Zatímco se manželka dívala na televizi, třikrát ji oplodnil.

Eman vydoloval z útrob chrchel, stáh okno a vypliv ho do větru.

Lane řek: „Dámy, nešlo by to přeladit na nějakou kulturu? Třeba Beethovena?“

„Beethovena, Lane?“ vykřikla Kathy. „Toho naprosto zbožňuju!“

Hromotluk si odkašlal. „Naposled sem ho slyšel před pár hodinama v přímým přenosu z Carnegie Hall v New Yorku. Japonský smyčcový kvarteto v čele s cellistou Toshiko Yoshiko hrálo jeho č.15 a moll, opus 132.“

„Nechápu, že se ten génius nikdy neoženil.“

„Jedna z jeho lásek byla Antonie Brentano zvaná Tony.“

„To slyším poprvý.“

„Vím, o čem mluvím, Kathy. V sedmý třídě sem hrál na housle jeho sonátu. Sklidil sem nemalej úspěch.“

Jessie se otočila na Emana: „A co vy, pane pilote? Hrajete na něco?“

„Já byl jednou v Paříži.“

Lane zasyčel: „Co blbneš, ňoumo?“

„Nějakej organizovanej zájezd?“

„Kdepak. Já pilotoval letadlo bez motoru. Šestnáct hodin.“

„Bez motoru? Jak je to, panebože, možný?“

„Poněvadž já byl zaháklej za letadlo s motorem. Nad Paříží sem se odhák. Dole Seina, Champs Élysées a Eiffelovka. Lidi mávali.“

„Obraťme list, vážení,” řek Lane. „Kondice mýho pilota se nepochybně zhoršuje.“

Eman si zašťoural prstem v nose. „Profesor kecá.“

„Vy ste profesor?“ zeptala se Kathy.

„Ále. Přednášel sem na vysoký zemědělský v Santa Fé. Mojí specializací byla mandelinka bramborová. To už je nějakej pátek.“

Tmavý tunel lesa se rozjasnil, stromy zmizely a po obou stranách silnice se rozevřela krajina. Měsíc schovaný za mraky se objevil. Jessie napočítala pět hvězd.

„Propánajána,“ zajásala Kathy. „Voda!“

Lane a Eman se předklonili. Vpravo se třpytila hladina jezera. Svažovala se k němu louka porostlá trsy křovin. Kathy stočila volant. Zastavila nějakých padesát metrů od břehu.

„Pánové,“ prohlásila, „když dovolíte, my se namočíme. Co, Eman?“

„Žádný strachy,“ prohlásil pilot.

„Výborně.“

Dívky vyběhly z auta a pospíchaly k jezeru. Lane s Emanem ani nedutali.

„To je, co?“ ozval se Lane. „Šťabajzny. Koukni, jak metelej.“

„Ty teda našlapujou,“ zašišlal skrček.

Dívky zmizely za porostem. Lane vylez z auta a sed si za volant. Eman ho následoval.

„Fáro, co?“ Lane ohmatával řízení. „Každou sobotu sem vozil Issy v dodávce na trh do Hampstonu. Starej ford. Výfuk střílel jak kulomet. Prodávali sme zboží podle sezóny. Celoročně slepice a vajíčka. Na podzim brambory, mrkev a houby. V létě ovoce. Největší zájem byl o borůvky.“

„Vy ste pěstovali borůvky?“

„Borůvky se nepěstujou. Rostou na divoko. Samy od sebe. My jich měli jeden akr, takhle u lesa. Klečeli sme s Issy na kolenou a sbírali. Když si Issy jako naschvál zapomněla natáhnout kalhotky, byl to signál.“

„Jakej signál, prof?“

„Chtěla to udělat zezadu.“

Eman chytil za kliku.

„Kam chvátáš?“

„Čůrat.“

„Čůrej tak, aby tě holky neviděly.“

„Žádný strachy.“

„Nebo je k smrti vyděsíš.“

„Dej na mě.“

Sotva Eman obešel první keř, pustil močení z hlavy. Pajdal po svahu k jezeru, odkud zaznívalo šplouchání a smích. Měsíc prokukoval skrz cáry mraků. Eman pozoroval Jessie ze stínu keře. Byla od břehu nějakejch dvacet metrů. Občas se potopila a zase vynořila. Zavolala do tmy. Kathyin hlas byl zeslabenej vzdáleností. Šišloun se přesunul k hromádce Jessiiných šatů. Byly potištěný motýlama. Roztahovali křídla na květinách různejch barev a velikostí. Vespod hromádky objevil kalhotky a podprsenku. Chvíli do toho šťoural jedním prstem. Naposled si takhle pohrával v šuplíku, ve kterým měla Rosa naházený spodní prádlo.

Světlovláska doplavala blíž. Zůstala po krk ve vodě.

„Ahoj, Emane, jak ste na tom?“

„Řek bych, že se to rapidně zlepšuje, slečno Jessie.“

„Dobrá zpráva.“

„Zatracený komáři.“

Jessie plácla dlaní do hladiny. „Krvežížnivá verbež.“

„Ráda plavete, že jo?“

„Docela jo.“

„Radši lítám. A sem proti zabíjení jako vy. Zaprášit komára není žádnej zločin, že jo? Jenže kolikrát si říkám: Emane, co když to prášení odskáče slunéčko sedmitečný, svatojánskej brouček nebo banánová muška? Anebo žížala. Sem blázen do žížal, že jo. Sbírám je do plechovky. Všelijak se promotávaj. Rosa křičí, abych jednu napích na háček a chytil rybu. Jinak chcípnem hlady, bejku. Nedovedu si představit, že na háček napíchnu žížalu, ryba ji polkne, vytáhnu ji z vody, rozříznu jí břicho. A co potom? Jak sundám červa z háčku, aniž bych ho nepřetrh vejpůl, že jo?“

„Ste bezpochyby citlivej. Kdo je Rosa?“

„Jedna známá. Už nežije. Nehoda. Mimoto sem strašně obětavej.“

„Výborný kvality.“ Jessie se potopila a vynořila. „Můžu vás o něco požádat?“

„Co jako?“

„Moh byste na chvilinku za keř?“

„Co bych tam dělal?“

„Potřebuju se oblíknout.“

„To sem teda blázen, slečno. Přeci ste se chtěla svlíknout.“

„Zítra s Kathy před Macy’s.“

„Tak to je blbý.“

„Co je blbý?“

Jessie zavolala na Kathy, ale nikdo se neozval. Eman sroloval Jessiiny šaty, zasunul si je pod paži a rozpajdal se k lesu. Pajdání mu neubralo na rychlosti. Jednou v lapáku viděl film o hopsajících klokanech. Lane mu vysvětlil, že žijou kdesi na druhým konci světa. Na kraji lesa zapad do hustýho porostu. Jessie se vydrápala na břeh. Zatajil dech, když běžela kolem. Ozvalo se čvachtání. Potom vzdychání. Nebyl si jistej, co se děje. Přišoural se na okraj močálu. Jessie byla v tom sajrajtu zapadlá až po břicho. S rukama zkříženýma na prsou třeštila oči. Vykřikla na Kathy, ale nikdo se neozval.

„Prosím, pane Emane, moh byste mě dostat ven?“ špitla.

„Samosebou, Jessie.“

„Děkuju.“

„Já myslel, že si budem hrát na schovku, že jo.“

„Prosím!“

Eman odhodil šaty. Běhal po lese. Připajdal se zpátky s velkým klackem. Hodil ho do močálu. Jessie se zapřela rukama, ale zlomil se vejpůl. Eman used na okraj bažiny. Svěsil hlavu. Nenapadlo ho nic, co by moh pro Jessie udělat. Bylo mu do breku.

Lane obešel auto, ošplích močí pravou přední pneumatiku a vrátil se za volant. Z přihrádky vylovil párátko. Zastrčil ho mezi zuby. Patřil mu celej svět. Než prásk do bot, byl to svět smrsklej mezi čtyři zapáchající stěny. Momentálně to lepší být nemohlo. V jezeře plavaly dvě sympatický holky. Issy ho čekala na farmě s otevřenou náručí. Po tolika letech v lapáku měl mlhavou představu, co se venku děje. Sporadický zprávy v televizi nedávaly smysl. Scházela mu příroda. Nekonečnost vesmíru. Při zdravým rozumu ho udržovala hudba. Před spaním se v duchu ocitl na jevišti a znovu a znovu přehrával Beethovenovu sonátu. Ukláněl se na všechny strany. V ruce svíral housle. Neméně důležitý byly návštěvy lapácký knihovny. Dostojevskýho se nemoh nabažit. Čet Emanovi ukázky ze Zločinu a trestu. Škrček valil oči. Kýval nohama na palandě. Lane byl bůh. Jeho hluboký hlas přicházel odkudsi shůry. Nějakej Raskolnikov kvůli mamonu zabil sekyrou stařenku. Shodli se na tom, že to byl prachsprostej zabiják. Pokud nevíš kudy kam, říkala máma Sandy, odpověď najdeš v umění. Brala ho v Tallahassee do galerie. Lane jí byl za to strašně vděčný. Kam se podíval, visely obrovský plátna pokrytý řadou záhadných poselství. Byl z toho na větvi. Sandy šeptala, jako by byli v kostele. Prý existujou dva druhy umělců. Realistický a nerealistický. Když realistický malíř namaluje strom, vysvětlovala mu, tak vidíš strom. Když ten samý strom namaluje malíř nerealistický, tak ti nezbývá, než abys ho vzal za slovo, že co namaloval, strom je. Eman vrtěl hlavou. Banán je banán, tvrdil. Lane ujišťoval Emana, že ho jednou adoptuje. Objali se. Eman byl naměkko. Skutečnýho tátu nikdy neměl. Lane měl tátu Joea, ale nikdy se nepodívali jeden druhému do očí.

Jessie měla na sedadle pod slamákem kabelku. Lane se v ní začal přehrabovat. Samé ženské serepetičky. Rtěnka, pudr a zrcátko. V peněžence na zip našel svitek bankovek a něco drobných. Naslinil si prst, aby bankovky přepočítal, ale nechal toho. Naházel to zpátky a kabelku zakryl slamákem. Bylo načase. Jessie se vynořila za keřem. Našlapovala si to k autu. Laškující měsíc paprsky zbarvoval krajinu do šedostříbrna.

Lane vystrčil hlavu z okna, „Hej, Jessie! Jaká byla voda?“

Zřejmě ho neslyšela. Když přišla blíž, byl to Eman v Jessiných šatech.

Lane vyrazil z auta. „Zbláznil ses?“

„Spadla do bahna.“

„Do jakýho bahna?“

Eman máv rukou. „Támhle. My se honili.“

„A Kathy?“

„Jessie volala a nic.“

„A co ty?“

„Já?“

„Jdeš chcát a holky sou nezvěstný.“

Eman se svalil na zadní sedadlo. „Ty k Issy netrefíš?“

„K Issy trefím se zavazanýma očima. Střihnu to pětaosmdesátkou, že ano, potom devítkou do Hampstonu a u kostela zahnu vlevo. Po týhle štrece sem vozil krávy na porážku. Jenže holky by nás vyklopily u kostela. K Issy bysme se dostali po svejch. Bez auta.“

Lane nastartoval. Sevřel volant a díval se k jezeru. Laškující měsíc se pohupoval na hladině. Dlouze zatroubil.

„Co houkáš, prof?“

„Měl sem Kathy rád, jasný? Byla to prímová holka. Co když ztratila orientaci a krauluje nesprávným směrem.“

„Jessie byla fajnová.“

„Udělals pro ni něco?“

„Hodil sem jí klacek.“

„No a?“

„Zlomil se.“

„Do prdele.“

„Málem sem brečel, že jo.“

Lane zatroubil podruhé. Měsíc se schoval za mraky. Hladina jezera zčernala v bezednou díru. Nic se nehnulo, nikdo se neobjevil. Povolil ruční brzdu. Moh by sjet k vodě, obkroužit břeh, ale času neměli nazbyt. K Issy se musí dostat před rozedněním. Nebo je načapají poldové. Lane nasměroval volant do kopce a vyšplhal se na silnici.

Eman, v šatech nasycenejch vůní Jessiina těla, probíral to všechno znovu. Seděl na břehu u hromádky šatů, že jo. Šťoural do toho prstem a Jessie k němu připlavala. Prohodili spolu pár slov, že jo. Ona jako, jestli by moh za keř, načež on se rozpajdal k lesu. Běžela za ním, ale zapadla do sraček. Jednou viděl v televizi rostlinu, která žrala maso. Když do ní spad brouček, tak se zavřela a broučka sežrala. Nezbylo po něm ani křidýlko nebo nožička. Lane mu vysvětlil, že se jedná o rostlinu masožravou. Pomáhá si, jak může, aby přežila. To samý lidi. Musej se ládovat, aby se dočkali zítřka. Auto s Emanem natřásalo. Dost ho krkalo, že Rosa není okolo. Kdyby Rosa byla okolo, dali by si někde na ulici párek s hořcicí. Potom by zašli do vetešnictví pro kufr, naházeli do něho věci a vyrazili do světa. Za kopcem je další kopec a z města vede cesta do jinýho města a podobný srágořiny. Jedno takový město se jmenuje Paříž. Tam by zamířili nejdřív. Houpali by se v parku na houpačce a vozili se na kolotoči. Seděli by na podstavci sochy nějakýho vojevůdce a cucali čokoládu. Rosa by mu u řeky opláchla zapatlanej obličej. Prej vypadá jako čokoládovej kominík. Vylezli by na Eiffelovku. Dole bliká osvětlený město. Rosa prohlásila, že kdyby Emana ztratila, tak by skočila. On řek, že by skočil taky. Místo aby se zabili, šli do kina. Nějaká slátanina o modrejch balónech. Vrátili se domů až po půlnoci.

Lane hlásil, že odbočil z pětaosmdesátky na devítku. To už bylo pár kilometrů do Hampstonu. Bylo jasný, že místo Paříže Emanovým novým domovem bude Issyina farma. Když se Lanea zeptal, jestli bude Issy doma, hromotluk div nevletěl do nadjezdu. Prý co je to za stupidní otázku, že ano. Issy v pět ráno dojí krávy, čistí králičí klece, sbírá v kurníku pod slepicemi do ošatky vajíčka a krmí kozy čerstvě zkosenou trávou. Kapišto?

V Hampstonu zahnuli u kostela vlevo, pokračovali po prašné cestě, dokud nevjeli mezi stromy. Lesní cesta byla tak úzká, že větve křovin škrábaly povrch auta. Vnořili se do houštiny, jak nejdál to šlo. Když vystoupili z auta, všelijak se motali. Eman pajdal za Lanem v Jessiiných šatech a slamákem na hlavě. Obklopila je řada potemnělých stavení. Lane zaklepal na nejbližší dveře. Když se nikdo neozval, zabouchal pěstí.

„Kdo je?“ ozvalo se zevnitř.

„Lane.“

„Jakej Lane?“

„Issy, propánajána! Copak ti přeskočilo? Existuje jenom jeden Lane, že ano. A to sem já, Lane Quiltsberry. Moje manželka Betsy vytáhla v čistírně z kapsy mýho kostkovanýho saka tvý průsvitný kalhotky a střelila se do hlavy. Jasný?“

Dveře vrzly a Issy povystoupila ze stínu. „Pokud je mi známo, do hlavy si ji střelil ty, a protos skončil v kriminále.“

„Kolik kilo si přibrala?“

„Pět?“

„Kápni božskou.“

„Tak deset.“

„Co takhle pětadvacet, že ano?“

„Sotva přijdeš, už se handrkuješ.“

„Jak to, že nedojíš krávy?“

„Žádný nemám.“ Issy poodstrčila Lanea stranou. „Cos to přitáh za štětku?“

„To není štětka. To je Eman.“

„Eman je on, nebo ona?“

Eman si přidržoval rukou slamák na hlavě. „Sem on, dámo, kapišto? Natáh sem si notabene Jessiny šaty, poněvadž spadla do močálu.“

„Jessie?“

Lane řek: „Nechme ji na jindy, Issy.“

„Dobrá, mládenci. Předpokládám, že se dlouho nezdržíte.“

Issy zapadla dovnitř. Lane s Emanem ji následovali. Pokud očekávali, že na ně dýchne kouzlo domova, tak co spatřili, nebyla velkolepá podívaná. V obýváku stál odrbaný gauč a proděravělé křeslo. V televizi mlátil hubou nějaký Číňan. Místnost osvětloval šestiramenný lustr s jednou blikající žárovkou.

Issy se v kuchyni uvelebila do čela opotřebovaného stolu. Upřela zraky na svý sepnutý ruce. Na každým malíčku měla velký prsten bez kamenů. O její noční košili se nedalo říct, že si ji pořídila včera nebo předevčírem.

Lane se posadil naproti. „Issy,“ oslovil ji. „Beruško. Musím s tebou nutně mluvit. Když sme se setkali, byla to láska na první pohled, že ano. Cvrnkalas kastaněty. Já hrál na housle Beethovena. Seznámil sem tě se svým životním posláním. Osud s náma škaredě zatočil. Chápeš? Nemělas to lehký. Mejch patnáct let taky stálo za velký kulový. Tragédie, jakou by nedal dohromady ani slavnej Shakespeare s brkem v pravý ruce. Brouku. Ráno se probudím, že ano, celej zdrchanej a zpocenej a večer lezu do pelechu deprimovanej nenaplněnou touhou. Podělanej koloběh. Jaro, léto, podzim, zima. Eman to dosvědčí. Nemoh sem se dočkat, až před tebou padnu na kolena a požádám tě o ruku. A příští den se vezmeme. Když ne příští den, tak příští týden. A protože nemáme potomky, navrhuju, abysme adoptovali Emana. On si to fakt zaslouží. Já mám tebe, ty máš mě, ale on je totálně opuštěnej. Dáme mu tátu a mámu, co říkáš? Zahrnem ho rodičovskou péčí, že ano. Takže pokud sis myslela, že se dlouho nezdržíme, rád bych tě ujistil, že sme s Emanem přišli natrvalo. Notabene, kde sou mý housle?“

„Budou pod postelí.“

„To nevíš na sto procent?“

„Naposled na ně hrál Fred.“

„Fred?“

„Můj bejvalej šofér. Když ses nevrátil, vystřídala sem jich několik. Fred se zdál bejt nejserióznější. Miláčku sem, miláčku tam a podobný žvásty. Byl to hajzl. Zkurvysyn. Obral mě o všechno. Jednou ve čtvrtek, kolem poledne, naložil na náklaďák poslední krávu a zmizel. Koně, prasata, slepice, králíci, kačeny jsou v čudu. A hádej proč, Lane? Poněvadž my se kočkovali v kupce sena a já ztratila náušnice zděděný po mamince. Pamatuješ? Bylo to mý prokletí. Od tý doby to jde z kopce. Tys skončil v kriminále a Fred mě okrad. Nezbyl mi ani kolík na prádlo.“

„Co borůvky?“

„Uschly. Mimochodem, ste tady legálně, či ilegálně?“

„My vzali roha, že ano.“

Lane zamířil ke kredenci. Ze zásuvky vylovil baterku. Vydávala nažloutlý světlo. Velká postel zabírala tmavý roh kuchyně. Lane dopad na kolena. Strkal hlavu pod postel. Hekání nebralo konce. Občas poslal do světa hlášku. Něco o neproniknutelný džungli. Sestávala ze vzájemně propletený hromady harampádí. Konečně za velkýho funění vytáh na světlo boží zdemolovaný housle. Měly jednu strunu.

„Tak na tohle ti Beethovena nezahraju, Issy.“ Sedl si za stůl. Hlavu sevřel do dlaní. „Taková tragédie.“

Třásl se jak osika. Issy ho hladila.

Eman zašišlal: „Lidi, přestaňte blbnout a začněte vařit. Eman umírá hlady.“

Lane nadzved hlavu: „Zlato, on má pravdu. Co takhle španělský ptáčky?“

„Všeho všudy mi zbylo šest brambor.“

„Dobrá. Uvař je. Navečer vyrazíme do Hampstonu na nákup.“

„Žabí stehýnka by nebyly?“ vyzvídal Eman.

„Žáby přestaly kuňkat, ani nepamatuju.“

Po smetáku šplhala vypasená myš.

„Ty pěstuješ myši?“

„Myši se nepěstujou, slečno. Rapidně se rozmnožujou. Jedna potvůrka má za rok sto šedesát myšiček.“

Issy postavila na sporák kastrol, hodila do něho brambory a zalila je vodou ze džbánu. Lane foukal do ohně. Dřevo začalo praskat. Kouř ho rozkašlal. Šel vedle a žuchl sebou do křesílka. V televizi místo Číňana mlátila panty obstarožní Číňanka.

Lane vykřik na Issy do kuchyně: „Kolik Číňanů je v Hampstonu, beruško?“

„Budou čtyři.“

„Kde jsou nějaký bílý tváře nebo americký černoši?“

„Mám jenom tenhle kanál. Číňani si to zařídili až tam... jak se tomu říká...?“

„Peking?“

„To bude ono.“

Eman se přišoural pod šestiramennej lustr s blikající žárovkou. „Tos mi neřek, že Issy má jenom jednu postel.“

„Někam tě uložíme.“

„Jako kam?“

„Neboj. Co Issy?“

„Sedí za stolem. Čeká, až se brambory uvařej.“

„Kdyby kamna zmírala, přihoď do nich pár polínek, kapišto?“

Venku se rozednívalo. Lane přistoupil k oknu. Z ranní mlhy se vynořilo Nagasaki. Stodoly s propadlými střechami, kamenný zídky v sutinách, do traktoru uhodil blesk. Rozsáhlý spáleniště pohltilo šťavnatou trávu. Čet o tý katastrofě v lapácký knihovně. Nějakejch tři sta stránek včetně fotografií. Bomba se jmenovala Tlouštík. Když bouchla, Japonci se začali rozpouštět. Zákazník v obchodě s potravinami kupoval máslo, chystal se platit, ale máslo se mu rozteklo mezi prsty. Potom se rozpustil on. Možná to byla ona, ale nedalo se to určit. Když Laneymu bylo sedm, máma Sandy mu řekla, že Joe byl ve válce. Joe byl jeho zpropadenej táta, kterej se k němu nehlásil. Po návratu domů to nebyl ten samej Joe. Kudy chodil, překáželo mu cosi v cestě. Když Sandy vyzvídala, čemu se vyhýbá, pokrčil rameny. Konečně jednoho deštivýho dne káp božskou. Vyhýbal se hromadám mrtvol. Nebyly to mrtvoly v pravým slova smyslu, ale jejich ostatky. Halda kostí různejch tvarů a velikostí. Nejvíc rozpoznatelný byly zdeformovaný lebky. To nepřidá člověku na náladě, utrousil Joe. Obvykle to pro tyhle ztracence začalo jako výlet vlakem. Nikdo nevěděl, kam se jede, ale cestující se utěšovali, že tam budou před večerem. Dokonce některý fantazírovali, že až přijedou, kam maj namíříno, čeká je ráj na zemi. Vlak zastavil. Sebrali jim kufry. Potom brýle. Nakonec je kopli holinkama do ksichtu. Z huby jim vypadly zlatý plomby. Nad krajinou visely černý mraky. Blížili se husím pochodem k budově, která nevypadala moc vábně. Až svýho tátu v New Yorku potkáš, dej se s ním do řeči, řekla mu Sandy. V nějaký samoobslužný jídelně budete žvejkat sendvič. Mezi sousty ti Joe vysvětlí, jak to všechno jedno s druhým souviselo.

Naproti na rozpadlou střechu přistál šedivý holub. Z jeho skleslého chování se dalo usoudit, že je ztracený. Mít pušku, Lane by ho sundal, ale Issy nesnášela střelbu. Tak či onak, obohatilo by to oběd nebo večeři.

Eman mu pajdal za zády.

„Co Issy?“ zeptal se Lane.

„Vytáhla z vody bramboru.“

Issy otáčela za stolem bramboru mezi prsty zdeformovanými revmatismem. Její rodiče vzali nohy na ramena, když ve Španělsku řádil Franco. Jejich dcera sice vyrostla v pohlednou ženu, ale žila v prokletí. Momentálně probírala situaci, ve který se ocitla. Musí si dát pozor, kam šlápne. Kdyby šlápla nakřivo, moh by to bejt její poslední krok. Kdoví, jestli návrat divocha Lanea něco změní. Tak či onak, větší štěstí ji v životě nepotkalo. Přišel na trh pro vajíčka a odešel s jejím srdcem. Nemohla z něho spustit oči. Měl široký ramena a orlí nos. Dokázal ji rozohnit. Zpočátku se ho bála. Jakmile ji sevřel do náruče, obestřel ji pocit bezpečí. Uši měl velký jak slon. Když vsákla do úst jeho masitej lalůček, jako by ji maminka houpala v náruči u svýho obnaženýho prsu. Neméně jí imponovaly jeho vědomosti. Gándhí a nějakej generál Grant. Hrál na housle Beethovena a čet Dostojevskýho. Kam v životě směřuje, znala nazpaměť. Plánovali osm dětí, ale ocit se v kriminále. Chvíli bude trvat, než shodí pár kilo a převtělí se ve svůdnou Carmen. Lane se naučí hrát na kytaru. Flamenco jí rozproudí krev. Lane byl dobrej pracant. Začnou od nuly. Poříděj si prasata, krávy, slepice a králíky. Pokud se týkalo Emana, na adoptování idiota nemá ani pomyšlení. Chodí kolem stolu s vyplazeným jazykem. Urážka ženskýho pokolení. Osina v prdeli.

Brambora, kterou Issy otáčela mezi pokřivenými prsty, byla tvrdá jak kámen obroušenej bublající vodou na dně potoka. Vylovila ji z vody předčasně. Byla zelená. Issy se natáhla pro solničku. Švidrala hlady. Na nikoho čekat nebude. Otevřela ústa, jak nejvíc to šlo, bramboru do nich zastrčila, zakousla se a polkla.

Lane si v křesle zdříml. Když otevřel oči, Eman kýval nohama na pohovce. Na obrazovce teď klábosili Číňan a Číňanka.

„Co Issy?“

„Sedí za stolem, má vyvalený oči a její barva je všelijaká.“

„O jaký barvě je řeč?“

„Jako fialová.“

Hromotluk zahekal, zapřel se rukama o opěradla, vzpřímil se a zamířil do kuchyně. Issy vypadala, jak ji Eman popsal. Nechal si pro sebe, že jí z úst trčí brambora. Lane skočil za židli a uštědřil Issy solidní herdu. Zabralo to hned napoprvý. Následovalo pšouknutí. Než se brambora usadila na stole, opsala ve vzduchu oblouk. Lane přimáčk svý ústa na Issiny a párkrát jí fouk do plic. Nezabralo to ani v nejmenším. Issy, s ústy dokořán, zírala před sebe.

„Ježíši,“ prohlásil Lane. „Tohle je začátek mýho konce.“

Bramboru smet na zem a rozdrtil ji podpatkem.

„Myslíš, že je pryč nadobro, prof?“ zašišlal Eman.

Lane si přitáh židli k Issy co nejblíž. Bylo načase, aby si pořídil brýle. Zrak se mu rozostřoval. S hlavou nakloněnou na stranu Issyiny vytřeštěné oči vypovídaly, že je u konce své cesty. Po vyklopení brambory barva obličeje přešla z fialové v posmrtnou bledost. Issy bývala velkolepá bruneta. Obočí se klenulo jak mostní oblouky nad víčky s dlouhými řasami. Nejednou rozkousal její masité rty do krve, aniž by mu došlo, že do nich kouše. To, co viděl, bylo pouhým stínem toho, co bývalo tak přitažlivé. Nad horním rtem vyráželo pár chloupků. Načernalá bradavice u kořene nosu. Čelo rozrývaly vrásky. Kůže krku zvláčněla. Temné oči, sondy do hlubin její duše, zamlžila skelná stěna nepřítomnosti. Čas nevyhladil z uší stopy dírek po prokletých náušnicích. Kdyby se nemilovali v kupce sena, mohlo být všechno jinak. Jejich žhavá láska by skončila teprve ve společném hrobě.

„Udělals pro ni něco?“

„Já na ni mluvil, ale bylo to houby platný.“

Lane zvrátil hlavu. „Byla krásná, člověče. Byla nádherná. Byla démonická. Byla silná jak kůň a křehká jak poupátko. Olympská bohyně. Dostojevskýho nenapsaná hrdinka. Řekyně, ačkoli Španělka. Kleopatra. Moje věčná láska. Srdce mi pukne co nevidět.“

Eman ho plácal po zádech. „Máš Emana, že jo.“

„Notabene, teď víš proč Shakespeare napsal Romea a Julii.“

„Až se najíme, bude nám líp.“

Lane hodil na stůl pět brambor. Roztřídil je po dvou. „Dvě ke snídani, dvě k večeři, pátou rozříznem vejpůl.“

„A co nákup?“

„Důležitější je rodina.“

„Rosa byla něco jak moje chůva, že jo.“

„Můžu tě adoptovat hned nebo pozdějc.“

„Eman by chtěl adoptovat hned.“

„Poslechni. Tátové, když něco řeknou, tak to platí, kapišto?“

„Dej na mě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pět povídek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.