Větrné mlýny

Dušan Čater

Džehenem

Kniha vyšla s finanční podporou Veřejné knižní agentury Slovinské republiky.

Knjiga je izšla s finančno podporo Javne agencije za knjigo Republike Slovenije.

Financial support by the Trubar Foundation

sited at the Slovene Writers‘Association, Ljubljana, Slovenia.

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Ze slovinského originálu Džehenem

(Študentska založba, Ljubljana 2010)

přeložil Libor Doležán

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

v roce 2016 jako svou 369. tištěnou

a 19. elektronickou publikaci

(www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Aleš Antošík

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-177-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-197-5 (e-book)

Kde jsi, tam jsi

Už jsme přežili horší věci

Geografie je zasraná věc

Táhlo se to

Holiday in Cambodia

Drákula z Lublaně

Překlad Libor Doležán

Peklo je mé přirozené prostředí!

(Geoffrey Firmin

ve filmu Ve stínu vulkánu)

Kde jsi, tam jsi

Sve je nemoguće!

(Zdravko Ćolić:

z písně Glavo luda

album Ako priđeš bliže)

V dávných dobách vybírali v Bosně malty. Vypadalo to asi takto: nahoře, u vstupu do šeheru, města nebo prostě na hlavní náměstí, byly postavené kapije, takové brány, kde sedláci z okolních vsí museli platit maltu, vstupné, aby mohli jít na náměstí prodávat své zboží. Stejně tak museli platit maltu, když opouštěli město, jako daň z prodaných výrobků. Fungovalo to dokonale, město vybíralo daň, zvětšovalo se a bohatlo, a zároveň si zajistilo, aby se v něm neusadili venkované a kulturně ho nezpotvořili svým provincionalismem.

Sejo seděl na zahrádce jednoho z plnějších lokálů na takzvané městské pláži, která se vine po pravém břehu Lublanice, a díval se po lidech, většina měla sluneční brýle na vršku hlavy, když tu si jaksi vzpomněl na malty a měl pocit, že by se dnes a tady docela hodily. Ať tak nebo tak, městští venkovani jsou ti nejhorší venkovani. Venkovani bez půdy. Není nic horšího.

V koutě zahrádky seděl Blaž. Vysoký funkcionář jedné opoziční strany. Byl ve společnosti jemu podobných panděratých týpků a oslovovali každou mladici, co šla kolem. Promenáda za sobotního odpoledne kvetla ve svém lesku, bleší trh pomalu sklízel své krámy zpátky do garáží a ulice vytvořily místo poupátkům v rozpuku oblečených v minisukni nebo aspoň v dostatečně krátkém tričku, aby každý viděl kroužek v pupíku. Schovaný za slunečními brýlemi Sejo voyeursky pozoroval mladé maso a usrkával ze sklenice piva.

„Podívej, podívej! Tahle jde kolem už potřetí,“ slyšel říkat Blaže.

A chvilku potom: „Ej, maličká, gratulujeme, gratulujeme!“

Všechno, co dává kapku naděje na lepší blízkou budoucnost: začala škola, středoškolačky s radostí ukazují svou pod dalmatským sluncem zhnědlou kůži, i když jenom při defilé.

La strada degli corpi bellisimi! jak by řekli Italové.

Pocit štěstí zničil Blaž:

„Lížeš dobře, maličká!“

Korunu tomu dal hurónský brunátný řehot jeho mužské společnosti, určený děvčeti asi patnáctiletému, které si dopřálo kopeček fialové zmrzliny.

Staří, tlustí a zkažení prdi, myslel si Sejo. Malty bych jim sebral!

Jedním lokem vyprázdnil svou sklenici piva, šel zaplatit k baru a proklouzl kolem Blaže. Nasedl do taxíku a odjel.

Destinace: nové, moderní panelové sídliště, s množstvím zeleně.

✶ ✶ ✶

Sejo poposedával na pohovce, když k němu z kuchyně dolehl hlas:

„Dáš si kafe?“

„Eé. Ale můžeš mi ještě nalít panáka.“

Denisa přišla z kuchyně a na stolek před Seja postavila láhev. Sejo naplnil štamprli a hned hlt upil.

„Fakt si nedáš kafe?“ zeptala se ho ještě jednou.

„Fakt ne,“ odpověděl Sejo.

Denisa se zase přesunula zpátky do kuchyně. Pravděpodobně aby dovařila tu kávu. Sejo se štamprlí v ruce se přemístil na balkon. Zapálil si cigaretu a to byl také jediný důvod, aby tam byl, na balkoně. V Denisině bytě platí následující pravidla: při vstupu do bytu je třeba se zout a vzít si pantofle, neboť zpocené nohy by na vyleštěných parketách mohly zanechávat ošklivé vlhké stopy a ty by neladily s bezchybností úplně nového bytu. Hlasitá mluva je nežádoucí, křik přísně zakázán. Pravděpodobně kvůli tenkým stěnám, jež od sebe oddělují moderní byty. Kouření pouze na balkoně, jasně! A to je to. O sedm poschodí níž bylo pískoviště, pár laviček a hodně zeleně. Děti na pískovišti, rodiče na lavičkách, ptáci a hmyz v zeleni. Zevnitř přicházel Denisin nejasný hlas. Trochu poodstoupil od zábradlí a nastražil uši… Nic. Šel až do dveří:

„Cože?“

„Říkám, že jsem dostala dopis od Aidy?“

„Od koho?“

„Od Aidy, koho asi. Přečti si ho. To jsi zapomněl, že máš ještě jednu sestru? A běž na balkon, když už musíš kouřit… Copak nevidíš, že jde všechen kouř dovnitř?“

Seděla na pohovce a neklidně se rozhlížela na všechny strany. Na stolku před ní stála kávička, naservírovaná tak, že si Sejo vzpomněl na bývalý domov. Malý šálek v rytinami zdobeném litinovém držátku a malá džezvička ze stejného materiálu, a samozřejmě malá nádobka na cukr, kterou nahoře zdobil půlměsíc s hvězdičkou uprostřed. Ruční práce, dárek od matky na cestu do světa. Ať má sladký život.

Sejo nedopalek cigarety cvrnkl z balkonu a díval se za ním, dokud nepřistál dole v zeleni. Potom se vrátil zpátky do pokoje.

„Co píše Aida?“ zeptal se, když si sedl vedle sestry.

„Kdo?“

„Deniso?! Aida! Co píše Aida?“

„Á!“ usmála se. „Aida je oukej.“

„To je fajn,“ odvětil Sejo.

Denisa vstala a začala po polici sem a tam přemisťovat malé slony. Vzala jednoho a posunula ho trochu doleva. Potom druhého a postavila ho na místo, kde předtím stál ten první. Udělala krok vzad a zadívala se na novotu. Pak ale zase slony postavila na jejich původní místa. Celé to vypadalo, jako by se slony hrála nějaké šachy.

„Když jsou otočení k severu, znamená to, že přijdou peníze do domu… Aspoň mám ten pocit,“ pravil Sejo.

Denisa se na něj usmála:

„Tohle není dům.“

Potom šla k druhé stěně pokoje, zadívala se tam na police, po jedné z nich přejela prstem a podívala se na něj.

„Zatracenej prach!“ proti pravidlům zvýšila hlas a odběhla někam do kuchyně.

Sejo se na pohovce zase opřel a zavřel oči.

„Deniso,“ řekl po chvíli, pořád ještě se zavřenýma očima.

Nic.

„Deniso,“ řekl, tentokrát trochu hlasitěji.

„No?“ ozvala se z kuchyně.

„Jsi v pohodě?“

„Aida teď žije ve Steinkjeru!“ zavolala.

Sejo přikývl.

„A říká, že se nemá zle,“ zavolala opět Denisa.

„To je fajn,“ řekl Sejo.

Dal si dlouhý hlt ze štamprle a znovu si nalil. Byla to dvakrát přepálená a neuvěřitelně pitelná kořalka. Znal tu záležitost. Mekana. Jeho otec ji pálil ve Faletićích, na malé vrchovině jihovýchodně od Sarajeva, kde měl chatu.

„V jejich fjordu jsou prý třímetroví krabi,“ pověděla vesele Denisa, která se vrátila do pokoje. „Dokážeš si to představit? Jdeš se koupat a na skále u vody uvidíš třímetrového kraba, chacha!“

„Radši si ho představuju na talíři. Třímetrovém,“ řekl Sejo.

„Prý jsou takoví kvůli Černobylu,“ pokračovala Denisa. „Mutanti. Nestvůry. Brrr!“ otřásla se. „Přišli z Barentsova moře. Věda, Sejo, promiň mi to slovo, zkurví přírodu.“

Potom si zase sedla a nalila kávu do šálku. Přidala dvě lžičky cukru. Upila hlt, polkla a chvilku počkala. Chuť byla pravděpodobně ta pravá, protože bylo možné zpozorovat, že lehce nahnula hlavu dopředu a na rtech se jí objevil mdlý úsměv.

„Pár lidí už sežrali. Potápěče. Aida říká, že má strach o Ljunda…“

„Ljunda?“

„Jé! To jsem ti neříkala, že je potápěč?“

Sejo zavrtěl hlavou.

„Ljund?“

„No jo,“ řekla.

„A to odkdy?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět. Asi už dávno…“

„Ale copak to s ním už před časem neskončila?“

Denisa se zamyslela a potom se plácla dlaní do čela.

„Jé, promiň, nevím, co to se mnou dneska je. Já jsem řekla Ljund, že?“

Sejo přikývl.

„Promiň, já fakt…,“ chytla se za hlavu, „fakt jsem dneska nějaká zmatená… Myslím, že jsem si měla vzít o jeden xanax míň.“

Sejo přikývl a napil se.

„Fakt jsem úplně… No co,“ rozhodila rukama. „A co ty? Jak se máš, povídej?“

„Nic novýho. Všechno při starým,“ řekl Sejo.

„A?“

„Co a?“

„A to je dobře, nebo ne?“

Sejo se na ni díval.

„Jakž takž,“ řekl.

„Žádný zprávy, dobrý zprávy,“ pověděla Denisa a začala si hrát s jeho zapalovačem. Škrtala a zhasínala. A potom najednou:

„Jé, úplně jsem zapomněla…,“ a odběhla do kuchyně. Brzy se vrátila s jakousi velkou krabicí zabalenou do celofánu. „Dárek pro tebe. Něco malýho… Všechno nejlepší k tvým jednatřicátým narozeninám, brácho,“ řekla a na klín mu položila dárek.

Sejo se díval na krabici.

„Díky,“ řekl. „To nemuselo být.“

„Rozbal to.“

„Teď?“

„A kdy jindy?“ prohodila Denisa a rozcuchala mu vlasy. „Hele!“

Sejo se dal do rozbalování dárku. Byl pěkně zabalený. Celofán šustil na všech stranách a zdálo se, že mu není konec. Konečně se ukázala veliká krabice. Na ní byla namalovaná nějaká ryba.

„Otevři to, otevři to,“ řekla Denisa nedočkavě.

Sejo se usmál a otevřel víko krabice. Zadíval se na nějakou plastovou, na talíř připevněnou rybu hnědé barvy.

„Ryba!“ řekl.

„Vytáhni ji ven.“

Zase šustění celofánu.

„Vidíš tam ten knoflík?“ řekla Denisa a ukázala na něj prstem. „Zmáčkni ho!“

Sejo zmáčkl knoflík a ryba se proti němu zkroutila, polekaně ji odstrčil z klína, takže přistála na podlaze. Tam se dál kroutila jako ryba na suchu a z její otvírající se tlamy vycházelo: Tejk mi tu de ri-ve-er, trou mi in de vo-te-er…

„Kurva,“ vyhrkl Sejo a Denisa se smála na celé kolo.

„Je super, ne?“

„To mě poser,“ řekl Sejo.

Chvíli se jenom smáli a několikrát zmáčkli knoflík. Tejk mi tu de ri-ve-er, trou mi in de vo-te-er… Několikrát. A fůra smíchu.

„Tu chytil Ljund?“ usmál se Sejo.

Denisa pukala smíchem. Tloukla se do kolen.

„Neéé,“ nějak vydávila skrz smích.

Sejo ji už dlouho neviděl tak šťastnou. Až měla slzy v očích. Potom se pomalu uklidnila a pokračovala:

„Jé, já jsem předtím fakt řekla Ljund, že?“

„No.“

„Promiň. Ljund je její bývalý, teď má nějakého Svena, potápěče…“

Sejo přikývl. Denisa stála proti němu a dívala se na něj s úsměvem na tváři.

„Počkej,“ řekla a opět odběhla do kuchyně.

Sejo sebral rybu, položil si ji na klín a díval se na ni. Ohmatával ji a sledoval, jak je udělaná. Proč se prohýbá, kde má baterii a tak.

Denisa se vrátila s paklem fotografií.

„Hele,“ strčila mu jednu z nich pod nos. „To je Sven. Není sladký?“

„Ani ne,“ řekl Sejo, když vzal fotografii do ruky.

Denisa mu rozcuchala vlasy.

„Kluci,“ řekla. „Vy spolu vždycky soupeříte.“

„Ser na to,“ odvětil Sejo.

„Nemluv tak,“ pokárala ho Denisa. „Máma by se obrátila v hrobě, kdyby tě teď slyšela. Hele! A to je její Samir. Pamatuješ si, jak byl malý, když byla ještě s Ljundem?“

Podala mu další fotografii.

„Jo,“ řekl Sejo.

„Ti rostou, co? Aida říká, že mu dítě vůbec nevadí, že chápe a tak. Konečně.“

„Komu?“

„Co?“

„Komu dítě vůbec nevadí?“ zopakoval Sejo otázku.

„Svenovi, komu jinýmu?“

Sejo přikývl.

A pak další fotografie, na níž je Sven v potápěčské výbavě, pak Aida a Sven někde v přírodě. A zas jedna, kde je Samir na běžkách kdesi v terénu, atd.

„Konečně našla toho pravého,“ řekla Denisa.

„A co ještě říká? Aida.“

„Že je teď ve Steinkjeru, osmdesát kilometrů od Trondheimu, a že se nemá špatně,“ řekla Denisa a začala vzlykat.

Sejo se opřel zády o pohovku a zase zavřel oči. Věděl, že tahle rodinná oslava jeho narozenin bude utrpení, ale přesto přišel. Nejraději by prostě odešel, ale co už, Denise na těchto věcech dost záleží. Na rodinných věcech, přestože je rodina úplně rozbitá. Dvě děti v Lublani, jedno v nějakým Štajn… bůhvíkde, matka pod drnem a starej věčně namol kdesi v okolí Nového Travniku, má ten pocit. Prokletí rodiny Šahinpašićovy. Denisa je nejmladší, ale nejhůř to snáší.

„Dík za dárek,“ řekl Sejo a políbil ji na uslzené tváře.

Denisa se usmála, utřela si uslzené oči a zase vesele pokračovala:

„Jé, pamatuješ, jak jsi byl v televizi?“

„Kdy?“

„Kvůli tomu spisu o soudruhu Titovi…“

„Ále, to už ani není pravda,“ řekl Sejo.

„Byl jsi tak sladký, s pionýrskou čapkou a s tím rudým šátkem kolem krku. A… a…,“ začala se smát, „pořád jsi zíval, až jsme měli strach, že fotra seberou…?“

Sejo přikývl.

„A co že si to pamatuješ? Tenkrát jsi byla ještě děcko…“

„No, ale pamatuju. Na dvoře jsem díky tomu mohla frajeřit.“

Sejo se usmál. Plácl Denisu na koleno.

„A za odměnu jsi ještě jel na Sutjesku.“

„Do Tjentište, popravdě řečeno,“ řekl Sejo.

„E?“

„Na Sutjesku ne, jeli jsme do Tjentište. Podívat se na ty památníky,“ upřesnil Sejo.

„Správný Titův pionýrek,“ řekla Denisa.

„Správný Titův pionýrek,“ řekl Sejo.

Denisa zmlkla a dívala se na bratra.

„Tak rád jsi četl…,“ ozvala se.

„Cože?“

„Tak rád jsi četl… Knihy!“

„Nečetl jsem rád,“ řekl.

„Jak to, že ne?“

„Nečetl jsem rád,“ řekl Sejo a podíval se na polici s malými slony. Dívali se k severu.

„Ale četl,“ řekla Denisa, jako by ho o tom chtěla přesvědčit.

„V životě jsem přečetl jenom Červenou karkulku, a tu jsem ještě vochcal,“ řekl Sejo.

Denisa se začala hlasitě řehtat. Mohla se potrhat smíchy.

Sejo se na ni díval a taky se smál.

„Co je, Deniso?“ zeptal se mezi smíchem.

Pořád se smála.

„Když jste šli s Aidou pro fotra, chacha…,“ smála se, „… když jste…,“ najednou zmlkla a zvážněla.

Také Sejo zvážněl a chvíli se na ni jenom díval.

„Když jsme co, Deniso?“ zeptal se po chvíli.

Denisa se zadívala někam před sebe, vypadala úplně nepřítomně.

„Když jste…,“ nedořekla.

„Co?“

Odmlka. Začala křupat klouby na prstech. Sejo se díval na sestru. Byla o čtyři roky mladší než on, sotva dvacet sedm let, ale vypadala na víc.

„Nic, co jsem to chtěla…?“ nato Denisa zvedla hlavu, podívala se na bratra a věnovala mu chabý úsměv.

„Kde se pořád potlouká?“ zeptala se a podívala se na hodiny. „Řekl, že bude doma v pět a už je půl šesté…“

„Však není kam spěchat,“ řekl Sejo. „No tak, nalij mi ještě.“

Denisa mu nalila novou štamprli. Několikasekundové ticho. Denisa se dívala někam do zdi a Sejo opět zavřel oči. Po čase:

„Ha! To zpoždění mě už pomalu vytáčí,“ ozvala se Denisa.

„A kde je?“

„U mámy. Má něco s kyčlemi nebo co já vím. V poslední době je tam často.“

Sejo přikývl. Denisa vstala a šla na balkon. Dívala se, jestli ho neuvidí někde dole. Sejo přišel k ní a zapálil si cigaretu. Mlčky sledovali dění o sedm pater níž.

„Jak hezky teď musí být doma, co?“ řekla po chvíli.

Sejo se pokoušel vzpomenout si na dvůr doma. Mlčeli a rozhlíželi se kolem. Výhled ze sedmého patra nebyl bůhví co. Na pravé straně kolem nového sídliště ubíhala železniční trať, třikrát až čtyřikrát denně kolem prorachotil osobní vlak na Doleňsko… Na druhé straně objímal sídliště Grubarův kanál a na jihu Golovec. A dole, trochu stranou, bylo velké obchodní centrum Mercator a rakouský Hofer… pro ty s menší kupní silou, jak inzeroval v reklamě.

„Jo,“ řekl. „Hezky být musí…“

„Už jsem doma nebyla celou věčnost,“ řekla Denisa.

Sejo přikývl.

„Někdy bychom tam dolů mohli jet spolu,“ řekl Sejo.

„Mohli,“ odvětila Denisa.

Sejo do sebe vyklopil štamprli, naposledy potáhl z cigarety a cvrnkl ji přes zábradlí.

„Neházej vajgly dolů,“ vyčetla mu Denisa. „Jsou tam děti!“

„Pozdě,“ řekl Sejo.

„Nikdy není pozdě,“ a odběhla do kuchyně.

Sejo se zase přesunul na pohovku. Trýznivé čekání na jejího Blaže trvalo ještě několik minut, během nichž se Denisa aspoň třikrát přiřítila z kuchyně zpátky do pokoje a potom zase někam pryč a tak pořád dokola a zase zpátky do kuchyně a zase do pokoje. Někde na této trase se ozval zvonek a z předsíně se ozvalo něco ve smyslu:

„Kde lítáš?“

„No, u mámy, však jsem ti říkal.“

„Tak dlouho?“

„Vždyť ji znáš. Když jednou začne vyprávět ty svoje historky, nedá se ani zaboha zastavit.“

„A jak je na tom?“

„V pořádku!“

„Chodí pořád na ten kurz?“

„Hrnčířský? Jasně. To je všechno, co jí ještě zbylo.“

„Fajn.“

A potom do pokoje nakráčel on. Blaž! Vysoký funkcionář opoziční strany. Smrděl pivem.

„Hele ho!“ pozdravil. „Ty ještě žiješ?“

„Jen tak tak,“ řekl Sejo.

Blaž ho plácl po rameni a sedl si vedle něj. Potom si nalil štamprli a naráz ji vypil. Hřbetem ruky si otřel rty, poplácal se po prsou a řekl:

„Mekana, marná sláva!“

Sejo přikývl.

„Jednou musíš zkusit naši domácí kořaličku. Horjulskou! Ta píše. Ta se skoro nedá pít bez vína,“ vytasil trumf horjulského humoru a z plna hrdla se smál svému vtipu.

„To každopádně,“ řekl Sejo.

„Přinesl jsi mi?“ stála teď před nimi Denisa.

„Normálka, přinesl,“ řekl Blaž a z kapsy vytáhl několik krabiček tablet. Hodil je na stolek. Krabičky lexaurinu, xanaxu, tramalu a podobných prášků se rozletěly po desce. Denisa je rychle sebrala a šla s nimi do kuchyně.

Blaž se za ní chvíli díval a kroutil hlavou.

„Je to s ní pořád horší,“ řekl.

Sejo pokrčil rameny.

„No jo, no,“ řekl.

„No jo, no,“ zopakoval po něm Blaž. Potom se plácl do kolen a vstal. Sáhl si do zadní kapsy kalhot a vytáhl malý balíček. „A tohle je taková maličkost ode mě k tvým narozeninám, hochu, abys nás Slovince nepomluvil, že jsme škrti…,“ řekl a podal mu balíček. „Běž na hajzl a udělej dvě lajny.“

Sejo vstal, aby se vydal provést úkol, když ho Blaž chytl za ruku.

„Hochu,“ zarazil ho, „ale nepřeháněj to. Je to silný zboží, oukej?“

„Jasně,“ řekl Sejo.

„A té maličké ani slovo, jo?“ a hlavou pokynul směrem ke kuchyni.

„Jo.“

„Jestli si ke všem těm práškům šňupne ještě tohohle, budeme mít oba postaráno o zábavu na celej den, jo?“

„Jo.“

Sejo šel na záchod, zamkl za sebou dveře a tam otevřel balíček. Na kámen ztvrdlou bílou hmotu na poličce vedle šminek, mascar, nejrůznějších pudrů a krémů dlouho měnil na prach a potom udělal dvě čárky. Jednu větší a jednu menší. Větší vysál nosem, dvakrát třikrát posmrkl a pak se vrátil do pokoje. Denisa a Blaž seděli na pohovce, před Blažem byla další štamprle domácí rakije, Denisa vedle něj seděla s mdlým úsměvem a dívala se někam z okna.

„Doufám, že jsi spláchl,“ řekl Blaž, mrkl na něho a vydal se na záchod.

Sejo si sedl na jeho místo.

„Aida je teď ve Steinkjeru, asi osmdesát kilometrů od Trondheimu, a říká, že se nemá špatně,“ pověděla Denisa.

„To už jsi říkala.“

Denisa se na něho nejdřív udiveně podívala a pak se usmála.

„Ty příšero,“ řekla a rozcuchala mu vlasy.

„Sejo, řekni nám nějakou historku z taxíku,“ ponoukl ho Blaž, hned jak otevřel dveře od záchodu.

„Nech ho. Dneska ho s tím netrap. Víš, že má narozeniny,“ řekla Denisa.

„A jak to s tím souvisí?“ nedal se Blaž. Stál před nimi a posmrkával.

„Vždyť není o čem vyprávět,“ řekl Sejo.

„Ale no tak,“ šťouchal ho Blaž do ramene. „Neříkej mně, že není o čem vyprávět. V taxíku se vždycky děje něco zajímavýho… K vyprávění!“

Sejo mlčel.

„No?“ zase Blaž.

„Nic šokujícího,“ řekl Sejo.

„Žádný šílený baby, co? Žádnej ochlasta, nějakej nedočkavej zamilovanej páreček? Žádný pičovinky?“

„Nemluv tak,“ pokárala ho Denisa.

„Však jsme tady mezi sebou,“ řekl Blaž a šťouchl Seja do ramene, „No ne?“

„Jednou do taxíku nastoupila jedna s kusem skla v prstě,“ řekl Sejo.

Blaž: „A?“

„Nic… Měla v prstě to sklo a vůbec o tom nevěděla… Jakoby nic mě poprosila, jestli bych jí nezapálil cigaretu… S tím sklem v kůži… Žádná krev, jenom sklo v kůži…,“ povídal Sejo.

Blaž: „A?“

„Byla zraněná, ale krev žádná, no… To je všechno,“ řekl Sejo.

Blaž se na něho chvíli díval, potom na Denisu a pak zase na něj.

„To nic není,“ pronesl zklamaně.

Sejo pokrčil rameny.

„To je to,“ řekl.

Blaž se na něj pořád díval. Kroutil hlavou. Potom se podíval na Denisu a z jeho úst vycházelo: ts… ts… ts… Zapálil si cigaretu. Udělal pár kroků po pokoji. Potom se zastavil u okna, vlastně před balkonem, a díval se někam na město. Po chvíli se otočil na Seja.

„Bez krve, říkáš?“

Sejo zase pokrčil rameny.

A Blaž: „Ts… ts… ts…“

„Běž kouřit na balkon,“ řekla Denisa.

Blaž se na ni podíval a potom beze slova odešel na balkon. Díval se dolů na dvůr a dělal: „Ts… ts… ts…“

Párkrát rychle potáhl a cvrnkl cigaretu přes zábradlí. Když vešel zpátky do pokoje, podíval se na Seja, neslyšně se na něj usmál a přikyvoval.

„A teď můžu přinést dort. Dělala jsem ho celý den,“ řekla Denisa a zase odběhla do kuchyně.

Blaž se chvíli díval za ní a potom šel k Sejovi a zašeptal mu do ucha: „Běž udělat ještě dvě nálože, jo?“

„Není problém,“ řekl Sejo a opět vyrazil na záchod. Když vstal, Blaž ho plácl do ramene a řekl:

„Ty mně budeš říkat bez krve, checheche…,“ chechtal se potichu.

„Kurva, Blaži, tak to prostě bylo,“ Sejo se mu podíval přímo do očí a prošel kolem něj.

Na záchodě si nejdřív šplíchl trochu vody na obličej a pak začal opakovat postup z dřívějška. Na poličce mezi vší tou kosmetikou našel starou rodinnou fotografii. On, otec Faruk, matka Farah a sestry Aida a Denisa na ní byli někde u nějakého potoka. Díval se na tu fotografii… Nepamatoval si ani potok, ani ten den, kdy se fotili… Mohlo mu být tak čtrnáct patnáct a na fotografii je vidět, jak za Aidinou hlavou drží dva prsty. Stejně tak starý Faruk držel dva prsty za hlavou jeho matky. Oba se s otcem smáli, matka vypadala zachmuřeně… Vždycky vypadala zachmuřeně, napadlo ho. Vždycky jí něco dělalo starosti. Aida působila bezstarostně. Jako by ji to všechno nezajímalo, aspoň to tak vypadalo, a Denisa plakala a držela se máminy dlouhé černé sukně. Usmál se… Může být, že fotografie byla pořízena krátce před válkou, pomyslel si. Pravděpodobně poslední fotka, než jsme my děti šly do světa… Samy… No, ne tak úplně… Jeli jsme se sousedy Livnjakovými, kteří měli příbuzné ve Velenje… Nejdřív dolů do Splitu, a třikrát jsme jen taktak utekli četnikům, vzpomínal. Odtamtud do Rijeky a z Rijeky dál do Slovinska… Starý Fare zůstal v Travniku s nemocnou matkou… Ani jednoho ani druhého už od té doby neviděl… Matka je pochovaná v Novém Travniku a starý Fare… Pálí kořalku, kurva, tam někde dole… Nařezal dvě lajny a jednu si hodil do nosu. Vedle fotografie nechal ještě jednu pro Blaže. Dopřál si trochu čůrání a pak se vrátil do obývacího pokoje.

Tam na podlaze ležel rozmašírovaný dort… Ovoce, krém a těsto, všechno bylo rozházené metr od sebe. Meruňky, banány, šlehačka… Těsto a několik svíček, nezapálených… Denisa dřepěla opřená o stěnu a neslyšně vzlykala. Ukryla obličej do dlaní a posmrkávala. Blaž seděl na pohovce a pro sebe si přikyvoval. V rukách měl tu zpívající rybu a mačkal na knoflík. Ryba zpívala tejk mi tu de ri-ve-er, trou mi in de vo-te-er…

„Tohle by mělo fungovat na senzory,“ řekl Blaž.

✶ ✶ ✶

Do hajzlu, copak jsme všichni z naší rodiny úplně ve sračkách, přemýšlel Sejo. V těchhle sračkách… V pekle!… Peklo je globální záležitost. Pozemská… Tuzemská! Ech!… Seděl v taxíku a kouřil. Jenom kouřil a oblaka kouře vyfukoval předním okýnkem. Na konci kapoty byl znak mercedesu. Mířidlo, hledí. Díval se skrz ně na dětské hřiště. Vládcové města se shodli na tom, že z jakýchsi trámů, které nejspíš proto, aby lépe vzdorovaly zubu času, natřeli tmavěhnědou barvou, udělají rakety, kozolce, jakési zavěšené mosty a tak podobně. Náznak přírody na panelovém sídlišti. Přesah městského urbanismu. Děti se rozpustile honily po vybudovaném a mladé maminky seděly na lavičkách a nudily se u cigaretového kouře.

Je možný, aby bylo všechno tak zkurvený? ptal se Sejo.

Opřel hlavu o přístrojovou desku. V zadní části hlavy ho něco silně seklo. Cítil se špatně. Zase se narovnal a od nedopalku první cigarety si zapálil další. Přes znak automobilu naoko mířil na hrající si děti. Bum, bum, fijúúú… Ratatatata… Když měl na mušce nějakého prcka, co zrovna obsadil vrchol dřevěné rakety, vyrušilo ho klepání na okno. Trhl sebou. Otevřel okno a skrz ně se vyvalila vlna kouře.

„Jste volný?“

Trochu zatřásl hlavou.

„Samozřejmě,“ řekl.

Starší chlap otevřel dveře a sedl si na zadní sedadlo. Auto zaplavil zvuk ryby: Tejk mi tu de ri-ve-er, trou mi in de vo-te-er… Chlap se lekl, vyskočil a přitom se dost silně udeřil o hranu dveří.

„Kurvafixdoprdele,“ nadával v šoku a díval se na rybu na zadním sedadle. „Co to je?“

„Dárek,“ řekl Sejo.

Chlap se trochu uklidnil. Hodil rybu na přední sedadlo a zase si sedl.

„Nasrat na takový dárek,“ řekl s přízvukem a ohmatával si čelo.

Sejo ve zpětném zrcátku viděl, že chlap na čele trochu krvácí.

„Nasrat na takový narozeniny,“ řekl Sejo. „Kam to bude?“

„Glinškovo náměstí,“ řekl.

Sejo natáhl ruku po bezpečnostním pásu a připoutal se. Nastartoval motor. Vnitřek automobilu se naplnil tisícem světýlek. Zpětným zrcátkem se opět podíval na zákazníka.

„Vy ale nejste odtud,“ spíš oznámil, než se zeptal.

„Ech synku, kde jsi, tu jsi,“ řekl chlap.

„Jo,“ řekl Sejo. „Kde jsi, tam jsi.“

Z neutrálu zařadil jedničku a pomalu vyjel.

Už jsme přežili horší věci

Tohle je maličkost.

To nic nebude, myslel si. Na pár dní zůstane malý škrábanec a boule. To je všechno.

Odkašlal si. Zrcadlo ve výtahu bylo špinavé, upatlané otisky prstů, avšak odráželo dost na to, aby viděl proraženou kůži na čele, na které se už srážela krev… Prkotina. Stejně si však přiložil kapesník, jenž byl trochu od krve, zpátky na čelo a na chvilku zavřel oči. Jestli se mu náhodou netočí hlava… … … Nic. Žádná závrať, žádná mdloba… Zkusil to ještě jednou. Tentokrát se zakloněnou hlavou… … … Nic. Očekával alespoň menší ztrátu rovnováhy… V těchto letech… Zase nic. Když zase otevřel oči a uviděl se v zrcadle, usmál se sám sobě, svému zjevu ještě celkem zachovalého pokročilého padesátníka, v šedém obleku, pod kterým byla vidět světlemodrá košile a černočervená kravata, s hustými šedivými vlasy a trochu povislým břichem.

Na svůj věk se držíš, Ive, o tom žádná!

Trochu však přece jen zavrávoral, jen na okamžik se mu podlomila kolena, když se výtah s trhnutím zastavil v devátém patře. Opřel se o stěnu výtahu a otočil se ke dveřím. Ty se automaticky otevřely. Vystoupil z výtahu, udělal několik kroků po chodbě a zastavil se před dveřmi, na kterých byl připevněný zlatý štítek s černými gravírovanými písmeny. Domazet, stálo na něm. Dárek od sestry k nastěhování do nového bytu.

Vzal za kliku. Dveře se otevřely. Z kuchyně zavonělo pečené kuře.

„Jsem doma!“ zavolal směrem k obývacímu pokoji, který dále ústil do kuchyně.

Slyšel odtamtud lomoz nádobí. A potom:

„Ivane? Jsi to ty?“

Neodpověděl.

Několikrát si přitiskl kapesník na ránu a podíval se, jestli na něm není čerstvá krev. Když se přesvědčil, že už nekrvácí, strčil ho do kapsy. Potom si svlékl sako, pověsil ho na věšák a sedl si na lavičku, aby si zul boty.

„Jak bylo? Co říkají?“

Rozvazoval si boty a ve dveřích nejdřív uviděl manželčiny bačkory.

„Ale,“ řekl a mávl rukou.

Ve dveřích pořád ještě stály ženské nohy v papučích a čekaly na jeho odpověď. Když si rozvázal také druhou botu, pomalu zvedl pohled a podíval se na Tanju, svou ženu, sympatickou baculku, pozdní čtyřicátnici v zrzavé paruce, zabalenou v zástěře a s hadrem v ruce.

„A hele!“ řekla Tanja překvapeně. „Jak to vypadáš? Co se ti stalo?“

„Nic,“ řekl Ivan. „Sedl jsem si na rybu!“

„Jakou rybu?… Co to říkáš?“

Ivan zase mávl rukou.

„V taxíku,“ řekl. „Sedl jsem si na takovou tu zpívající rybu… Když začala zpívat, lekl jsem se a bouchl se hlavou o střechu… a potom o hranu nebo co, nevím… To nic není. Škrábnutí…“

Tanja se na něho nedůvěřivě dívala.

„Byls u doktora?“

„U jakýho doktora,“ Ivan vstal. „Už jsme přežili horší věci!“

Tanja se mu chvíli dívala na ránu, potom na něj a zase na jeho ránu.

„Ukaž,“ podívala se na jeho ránu zblízka.

„Bude tam boule, nic víc,“ řekl Ivan. „Zůstane tam boule.“

„Vypadá to celkem ošklivě,“ řekla Tanja. „Nechceš jít k doktorovi?“

„Nech to být,“ řekl Ivan a odstrčil jí ruku. „Kdo si dneska může dovolit doktora.“

„Točí se ti hlava?“

„Nic se mi netočí,“ řekl Ivan. „Jsou už děcka doma?“

„Jenom Nina…“

Ivan se podíval Tanje do očí.

„A Nino?“

„Má zkoušku,“ řekla Tanja. „Se souborem.“

Ivan se chvíli díval na Tanju.

„Soubor sem, soubor tam,“ řekl. „Zítra jede se mnou, i kdyby se stavěl na hlavu!“

Chvíli mlčeli a dívali se na sebe.

„Nebude mu to na škodu,“ řekl potom Ivan.

Tanja přikývla.

„A kde je Nina?“ zeptal se.

Tanja udělala krok vzad, dala si ruce v bok a vrtěla hlavou.

„Víš, co mi zase provedla…“

Ivan se na ni díval.

„Je v pokoji,“ pokračovala Tanja. „Dostala co proto… Trucuje!“

„A co jste zase měly?“

„Ani se neptej,“ řekla Tanja. „Já se z ní zblázním… Opravdu nevím, co se s ní děje…“

„Co zas udělala?“

„Když jsem přišla domů… Pořád tomu nemůžu uvěřit… Po kom je…?“

„Co se stalo?“

„Přišla jsem domů, vylezu z výtahu a vidím… Dokážeš si to představit?… Dveře od bytu dokořán otevřené… Vejdu dovnitř a… Málem mě kleplo… Na chodbičce… Ona a ta její spolužačka Ines… leží na podlaze, Ines jenom v kalhotkách a v tričku, obě zakrvácené, mrtvé… Málem mě kleplo… Podívej se, ještě teď se třesu, sáhni mi na ruku,“ Tanja vzala Ivanovu ruku a položila ji na svou. „Vidíš?“

Ivan obrátil oči v sloup.

„Pomazaly se kečupem, aby vypadaly jako zakrvácené, a všude kolem otevřené zásuvky, skříně, hadry po zemi… aby to vypadalo jako vloupání a… A vražda… Třásla jsem s nimi, ale nic… Potom… Potom se začaly smát! Dokážeš si to představit?… Už už jsem chtěla volat policii…“

„To je spratek,“ řekl Ivan a zavrtěl hlavou.

„Dokážeš si to představit?… Spratek usmrkanej! Dostala co proto, a ta Ines taky… Víš, chybělo málo, aby mě kleplo!… Kde… Po kom tohle má? Kde se v ní berou takový nápady?… Já už nevím…“

Dívala se chvíli na Ivana a Ivan kroutil hlavou.

„Televize,“ řekl. „Pořád dřepí u televize… Odtamtud to má, ty nápady…“

„Mám ti dát obklad?“ zeptala se po chvíli Tanja a zadívala se na ránu na jeho čele.

„E?“ Ivan byl na okamžik zmatený.

„Na tvoji hlavu… Máš otevřenou ránu…“ Šátrala prsty okolo rány, Ivan však uhýbal hlavou.

„Ne, ne… To je v pořádku… Už jsme přežili horší věci…“

„To je fakt,“ řekla Tanja a zamyšleně přikývla.

Ivan se vydal do obývacího pokoje. Sedl si tam na sedací soupravu. Tanja kolem něho prošla do kuchyně, která byla prodloužením obývacího pokoje. Na malé skříňce v rohu místnosti svítila televize. Běžela v ní jakási reality show o mladých modelkách. Ozývala se spousta ženského křiku. Ivan ztišil zvuk.

„Volal už někdo?“ zeptal se Ivan.

„Vždyť ještě není šest,“ řekla Tanja z kuchyně.

Ivan jaksi mlaskal pusou. Díval se na nástěnné hodiny, které visely nade dveřmi. Za deset šest. Vzal si noviny a listoval v nich. Papír šustil, když ho obracel sem a tam. Těkal očima po titulcích a pak se zastavil na jedné straně a četl. Pohyboval rty a přitom kroutil hlavou.

„Sakra,“ řekl potom najednou.

Fííííííja, zahvízdl.

„Tanjo, tohle si poslechni…“ A začal číst: „V bytovém domě v obci Zgornje Sečovo u Rogatské Slatiny došlo k silné explozi,“ četl z novin. „Materiální škoda podle prvních odhadů činí 30 tisíc eur. První zjištění vyšetřovatelů ukázala, že k explozi došlo kvůli úniku plynu z plynové bomby… Umíš si to představit? Že ti takhle všechno vyletí do luftu?“

„Chudáci lidi,“ řekla Tanja.

„Podle sdělení policie při explozi nebyl nikdo zraněn, bylo však značně poničeno vybavení domu, několik stěn, oken a různé předměty… Fííííííja,“ hvízdl zase. „Za třicet tisíc eur škody, cha! A takhle ztratíš všechno,“ luskl s prsty.

Lusk.

Tanja kroutila hlavou.

„Běž pro Ninu…,“ řekla potom. „Ať si jde umýt ruce, budeme jíst…“

„Mám naporcovat kuře?“ zeptal se Ivan.

„Běž pro Ninu,“ řekla Tanja. „To uděláš pak.“

Ivan vstal a šel na chodbičku. Před dveřmi dětského pokoje se zastavil a zaklepal.

„Nino, večeře!“ zavolal.

Žádná odpověď.

Stál u dveří, potom zaklepal ještě jednou.

„Nino…“

„Nebudu jíst!“ ozvalo se zpoza dveří.

„Jak chceš,“ řekl Ivan. „Je kuře!“

Chvíli ještě poslouchal u dveří, potom pokrčil rameny a šel do kuchyně.

„Však ona přijde, až bude mít hlad,“ řekl. „Bude to jíst studené… Kuře!“

Točil se okolo Tanji, když vytahovala kuře z trouby. Pěkně upečené, s hnědou křupavou kůžičkou, kouřilo se z něj a na pekáči kolem ležely celé brambory.

„Hmmm, voní… Pěkně voní,“ nemohl si pomoct, aby nevyjádřil nadšení. „Dej mi nůž, ať ho naporcuju!“

„No tak počkej, ještě musím udělat salát…,“ řekla Tanja a Ivan si nedočkavě sedl za jídelní stůl.

Bubnoval prsty po stole.

„Divný lidi…,“ řekl. „Mají doma tři kočky.“

„A?“

„Ti, co prodávají byt,“ řekl Ivan. „Mají chalupu a jdou bydlet tam. Chlap a ženská. Děti od nich odešly, tak jsou sami… A třípokojový byt…“

„Však co,“ řekla Tanja. „Děcka si jdou po svým.“

„Takový můžou prodávat byt,“ řekl Ivan zamyšleně. „Co je jim po tom!“

Tanja polévala salát octem a olejem.

„Dvě stě tisíc chtějí… Za třípokojový… My máme čtyřpokojový!“ řekl Ivan.

„Jo, ale tamto je bytovka,“ řekla Tanja, zatímco míchala salát.

„Ech, jaká bytovka,“ Ivan mávl rukou. „Normální panelák je to! Novější, to je fakt, ale pořád jen panelák… A celý je v plastu…“

„Tak se teď říká všem novostavbám,“ řekla Tanja.

„Mě nezajímá, že se to tak říká… Je to panelák!“ řekl Ivan. „Dvě stě tisíc eur?!… My bychom pak mohli dostat dvě stě padesát tisíc…“

„Tak měj rozum, Ivane… Kde?“

„Za míň než za dvě stě padesát klacků ho nedám,“ řekl Ivan tvrdohlavě.

Tanja se otočila od linky k němu. Dala si ruce v bok a chvíli se na něho dívala, zatímco Ivan pořád bubnoval prsty po stole.

„Co?“ zvedl pohled od stolu a podíval se na ni.

„Naporcuj kuře,“ řekla Tanja.

Ivan vstal a šel k lince. Vzal nůž, zabodl ho do kuřete a nožem kuře zvedl z pekáče. Položil ho na prkýnko. Tanja začala z pekáče vybírat brambory.

„Dvě stě tisíc? Za co? Za to, že mají u paneláku pár stromů a trochu trávy?… Vždyť tady u nás je taky všechno zelený… Máme stromy, park a ještě taky obchvat je tady blízko…,“ povídal Ivan, zatímco porcoval kuře.

„Tak už s tím dej pokoj! Jsi tím bytem úplně posedlý! Vždyť ho přece nechceš ani koupit, ani prodat!“

„To musím vědět…,“ řekl Ivan.

„Co musíš vědět?“

Ivan rozhodil rukama: „Musím vědět, na jakou cenu můžu jít… Nemůžu si něco vymýšlet!“

„Už dětinštíš,“ řekla Tanja a odešla z kuchyně.

Ivan slyšel, jak na chodbičce zaklepala na dveře dětského pokoje.

Ťuk, ťuk:

„Nino, otevři dveře, slyšíš?… Ninoó!… Za pět minut ať jsi u stolu, jinak se můžeš rozloučit s počítačem! Je to jasné, mladá dámo?… Sebereme ti s taťkou počítač a pak si dřep celý den v pokoji!… (ťuk, ťuk)… Alou, ke stolu!… A umyj si napřed ruce!“

Přišla zpátky do kuchyně a začala dávat talíře na stůl.

„Vždyť,“ mluvila u toho, „na tom počítači se dívá na takové filmy… Odkud může mít ve dvanácti takové nápady?… Že si takhle dělá srandu ze smrti? To je… To je… morbidní,“ divila se Tanja.

„Má všeho nadbytek, to je to…,“ řekl Ivan.

Naporcované kuře i s prkýnkem položil doprostřed stolu, mimochodem utrhl malý kousek vypečené kůže a dal si ho do úst. Potom si ještě chvíli olizoval prsty.

„Umyj si ruce,“ řekla Tanja.

Ivan šel ke dřezu a umyl si je. Tanja na stůl postavila ještě mísu se salátem a mísu brambor, taky pěkně vypečených. Z chodby bylo slyšet odemykání dveří dětského pokoje a potom ještě zvuk tekoucí vody z koupelny. Za pár okamžiků zesílil zvuk televize v obývacím pokoji a v kuchyni se objevila Nina. Tvrdohlavě se dívala do země, když si sedala ke stolu. Hlavu si podpírala rukama.

„Nepodpírej si hlavu,“ řekla Tanja. „Seď rovně.“

Malá se prudce opřela dozadu.

Ivan a Tanja se na sebe podívali. Tanja obrátila oči v sloup a Ivan zavrtěl hlavou.

„Copak to se dělá?“ řekl Ivan malé.

„Co?“

„Takhle strašit maminku… Víš, že má o tebe starost…“

„Ahá?“ protáhla malá. „Tak proč potom řve na Ines?“

„Jen buď pěkně zticha,“ řekla Tanja.

„Strašně řvala na Ines! Teď je mně to strašně blbý. Ani do školy nemůžu, protože se stydím…!“ řekla malá, trochu později dodala: „Hysterko!“

„Hej!“ zvýšil Ivan hlas. „Takhle s maminkou mluvit nebudeš…!“

„A ona s Ines takhle mluvit může?“

„Neprovokuj, slečinko,“ řekla Tanja a taky si sedla ke stolu. „Umyla sis ruce?“

Bez odpovědi. Malá seděla opřená na židli, ruce složené na prsou. Pevně svírala rty a zachmuřeně se dívala na kraj stolu. Tanja a Ivan se na sebe opět podívali:

„Mamka se tě na něco ptala,“ řekl Ivan.

„Jo! Umyla jsem si ruce. Spokojená?“

Ivan se na Ninu přísně podíval, Nina uhýbala pohledem a Tanja zavelela:

„Jíst!“

Mísa s brambory obkroužila stůl. Z ruky do ruky. Potom si Tanja s Ivanem na prkýnku napíchli každý po jenom kousku kuřete a položili si ho na talíř, pak Tanja na Ninin talíř položila ještě jedno křidýlko. Malá se ušklíbla. Jedli mlčky, byl slyšet jenom cinkot vidliček a nožů. Ivan vzal kuřecí nohu do ruky a trhal ji zuby. Tanja nožem řezala do bílého masa a Nina se v jídle na talíři jaksi vrtala. Stahovala opečenou kůži z masa, šklebila se u toho a pořád se ohlížela po televizi. Tanja se na ni chvíli dívala, aniž by něco řekla. Od Ivana přicházelo mlaskání a od Niny vzdychání. Tu a tam bylo slyšet také nějaké to cucání, to když si Ivan oblizoval mastné prsty, a z obývacího pokoje přicházel ženský křik. Hrané výkřiky jakéhosi nadšení v reality show.

„Není nad dýňový olej,“ řekl Ivan, když si nesl vrchovatou vidličku salátu do úst.

Pár kapek octa a oleje mu steklo po bradě. Otřel si ji hřbetem ruky.

„Vezmi si salát,“ řekla Tanja Nině.

Malá ji ignorovala. Pořád se ještě zabývala kůží na mase. Ivan teď už hlodal kolem kosti, když zazvonil telefon. Hlasité drrryyyynnnn je vyrušilo od večeře. Všichni na okamžik přestali jíst. Ivan zvedl pohled k nástěnným hodinám.

„Je šest,“ řekl a vstal, šel ke kuchyňské lince, vzal tam utěrku a utřel si ruce a ústa. Potom šel do obývacího pokoje a ještě si odkašlal, než zvedl telefon.

„Domazet! Prosím?“ řekl do sluchátka.

Sedl si na židli vedle malého stolku, který sloužil výhradně k tomu, aby na něm spočíval stacionární telefon. Ivan z jeho zásuvky vzal papírový blok a tužku.

„Ano, můžete mluvit,“ řekl do sluchátka. „Aha… jo, čtyřpokojový… osmdesát pět metrů… … … Bydlíme na Glinškově náměstí… Aha? Víte, to je od Smeltu ještě dolů, směrem na Črnuče… Jojo, od WTC přes obchvat a ještě dál… U Ruského Cara, taáák, jo… No, není to zrovna centrum, ale je tady autobusová linka, jezdí tady čtrnáctka a tam na hlavní silnici ještě šestka a osmička, zastávka je pod domem… A ten obchvat je blízko… … … Aha… Není problém, můžete přijít, samozřejmě… Jak jste říkal, že je vaše příjmení?… Aha…“ Ivan kýval hlavou a zapisoval si na papír. „V pořádku… V deset, dobře… Na shledanou!“

Odložil sluchátko zpátky na vidlici a sedl si ke stolu.

„Ráno v deset se přijdou podívat.“

„Jak tě to může bavit?“ zeptala se ho Tanja.

Ivan vzdychl a opět vzal kuřecí stehno do ruky.

„Vždyť byt vůbec neprodáváme… A kde budeme bydlet, když ho prodáme?“ pokračovala Tanja.

„Vždyť ho neprodáme, jen mě to zajímá,“ řekl Ivan a kousl do stehna. „A vůbec,“ žvýkal, „oni nemají… tolik… peněz!“

„To jsou žerty,“ řekla Tanja. „Děláš si z lidí blázny.“

„Žádný blázny si nedělám,“ řekl Ivan. „Jenom mě zajímá, co je to za lidi, co dneska kupují byty.“

Malá se nahlas zasmála. Tanja se na ni podívala a řekla: „Sněz všechno, maso taky, ne jenom brambory…“ A zase se obrátila k muži: „Voláš na inzeráty, že kupuješ byt, chodíš si je prohlížet, vyslýcháš je tam, v novinách máš inzerát, že prodáváme byt, zveš lidi domů, aby si ho prohlídli, a potom se jich zase vyptáváš na všechno možné, jestli pijí, jestli kouří, kolik mají dětí, kde pracují a nevím co ještě, a přitom byt vůbec neprodáváš… To už podle mě přestává být normální…“

Ivan odložil stehno na talíř a opřel se. Chtěl něco říct, ale opět zazvonil telefon.

„No, a ani se nemůžeme v klidu najíst, protože furt volají…,“ řekla Tanja.

Ivan vstal od stolu a znovu se vydal k telefonu.

„Domazet! Prosím?“ zvedl sluchátko. A podobně jako chvíli předtím: že jde o čtyřpokojový byt, blízko obchvatu, deváté patro, pěkný výhled, že je v okolí hodně zeleně, klidní sousedé, nová fasáda a výtah, zastávka městského autobusu a… Vstal u toho ze židle a ztišil zvuk televizoru, z něhož vycházel křik budoucích modelek, vrátil se k telefonu a řekl cenu.

„Myslíte?… No, můžu vám říct, že někteří za třípokojový byt chtějí dvě stě tisíc… Aha… Rozumím… No dobře, na shledanou…,“ položil sluchátko.

Vrátil se ke stolu.

„Představ si, zdá se jim to drahé… Protože to není v centru,“ sedl si.

Tanja rozhodila ruce a kroutila hlavou.

„Vůbec mě to nezajímá,“ řekla.

Chvíli v tichosti jedli, Ivan už končil s druhým stehnem, když se malá zeptala:

„Tati, co to máš na hlavě?“ a chtěla se prstem dotknout rány na jeho čele.

Vtom se v obývacím pokoji opět ozval telefon.

Drrryyynnnn, drrryyynnnn…

✶ ✶ ✶

„Raz, dva, tři, ukaž prsty!“ Ivan zdvihl do vzduchu tři prsty.

Také Tanja a Nina zdvihly prsty do vzduchu.

„Tři, pět… deset,“ spočítal Ivan prsty. „J… Písmeno j,“ řekl a sklonil se nad list papíru.

Všichni začali psát.

Seděli za kuchyňským stolem a hráli hru, jež je podle Ivanova názoru nejlepší trénink všeobecného rozhledu. Hru, kterou rodina Domazetova hrála, když byl Ivan ještě dítě. Ivan a jeho sestry; mladší Ana, starší Kata a oba rodiče. Hru, které říkali Ime i prezime. Ivan znal většinu odpovědí zpaměti. Kdoví kolikrát už psal města, státy, rostliny, zvířata a předměty na určité písmeno… Stále stejná slova. Pohodlně usazen na židli, v teplákách, psal rychle. Překotně. Město, které začíná písmenem J, napsal úplně automaticky… Jajce… Stát: Jordánsko… Rostlina: … tady musel trochu přemýšlet… rostlina na j, rostlina na j… Jehličnan, naškrábal pak na papír. Zvíře: jehlice! Předmět: jehlice. Stejně.

„Stop!“ zavelel, když skončil.

Nina zakoulela očima.

„Ne tak rychle.“

„Nauč se rychle přemýšlet,“ nato Ivan.

„Ukaž, jestli jsi opravdu skončil!“ nedala se malá.

Ivan hrdě zvedl list papíru dceři přímo pod nos. Chvíli se dívala na papír, potom řekla:

„Nic tam nepřečtu… ty si jen tak něco píšeš!“

„Nehádejte se,“ zasáhla Tanja.

„Nehádej se,“ řekl Ivan malé, potom si dal list před sebe a začal: „Město? Jajce.“

„Jesenice,“ řekla Tanja.

„Nemám,“ řekla malá.

„Deset bodů,“ řekl Ivan soutěživě. „Stát?“

Tanja: „Japonsko.“

Nina: „Japonsko.“

„Jjjjordánsko,“ protáhl Ivan. „Vy dvě po pěti bodech, já deset. Rostlina?“

„Nemám,“ řekla Tanja.

„Ty?“ obrátil se Ivan k dceři.

„Nemám blbou rostlinu,“ řekla suše malá.

„Jehličnan!“ oznámil Ivan hrdě.

„Ohohó, počkej chvilku,“ nato Tanja.

„Co je?“

„Jehličnan není rostlina,“ řekla Tanja.

„A co je to teda, když ne rostlina?“

„To je… to je… druh, poddruh… to je… jako bys řekl, že…“ Nenašla přirovnání.

„Jehličnan je rod,“ řekla malá. „Rod stromů.“

„Jo,“ Tanja nato. „Strom je rostlina, ale jehličnan je, jako bys řekl, že…“

„Co?“

„Jako bys řekl, že… jako bys řekl, že republika je stát!“ řekla Tanja.

Malá propukla v smích.

„To s tím nesouvisí,“ bránil se Ivan.

„Samozřejmě, že ne,“ řekla Tanja a mrkla na dceru.

„No, tak mi teda řekni, co je jehličnan jiného, když to není rostlina! Je to zvíře?“

„Je to rostlina, jenomže…“

„Co?“

„Pravidla jsou jiná,“ řekla Tanja. „Můžeš třeba napsat smrk, modřín, borovice, nevím, ale jehličnan sám o sobě je…“

„Rostlina,“ doplnil Ivan. „A není?“

„Jako bys napsal, že zelenina je rostlina… nebo ovoce, že je rostlina…,“ nedala se Tanja.

„A není?“

„Je, jenom…“

„No tak,“ a Ivan rozverně dodal: „Dvacet bodů, protože vy dvě nemáte nic!“

A do horního rohu okénka, v němž bylo napsáno jehličnan, napsal číslo dvacet.

„Zelenina má jména, chápeš… brambory, cibule, česnek, salát, fazole, rajče… to jsou rostliny, které spadají do druhu zelenina…,“ vypočítávala Tanja. „Tak jako banán, hruška, citron jsou ovoce, ale ovoce samo o sobě je… Nemůžeš napsat, že ovoce je rostlina…“

„Jako bys napsal, že zvíře na p je plaz,“ přidala se ještě malá.

„Přesně tak!“ Tanja měla radost z podpory. „Chápeš?“

„Vždyť jo,“ nedal se Ivan. „Co je plaz jiného než zvíře?“

„Nechápeš,“ řekla Tanja. „Anebo nechceš chápat!“

„Vy dvě nechápete,“ řekl Ivan uraženě.

Tanja se spojenecky obrátila k dceři a zakoulela očima. Malá se usmála. Vypadala, jako by ji samotná hra vůbec nezajímala, až na otcova vysvětlení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Džehenem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.