Pavel Vilikovský

→ Příběh opravdického člověka →

Příběh opravdického člověka je vědomou polemikou s ostentativním heroismem kanonického propagandistického díla Borise Polevého. Naznačuje ji už jemná jazyková distinkce v titulu. Slovo „opravdický“ v sobě nese jednak příznak hovorové expresivnosti, ale také určitý náznak infantility dětské mluvy (zde subjektivně promlouvá osobní paměť autora těchto řádků). To by samo o sobě ovšem bylo značným zjednodušením Vilikovského odvážného a čtenářsky náročného textu. Vazba na jednoduchost a přímočarost dětství je jen jedním z interpretačních klíčů k hlavní postavě, bezejmennému bratislavskému „středoškolskému kádru“, který si během devíti měsíců jakéhosi sedmdesátého roku zapisuje své zážitky a myšlenky. Čteme tak reflexe sebe sama, vztahu k manželce, synovi, rozvíjejícího se milostného vzplanutí ke spolupracovnici, názory na dobovou politickou situaci, na ženy obecně, výchovu, nedávnou historii. Autorovi se podařilo prostřednictvím jazykové stylizace brilantně vystihnout nejen dobový, ale nadčasový lidský typus, který svou konformností, nevědomou nesoudností kombinovanou s přeceňováním a vysokými ambicemi stál, stojí a pravděpodobně i nadále stát bude u základů každé společnosti, která si adjektivum „občanská“ do erbu určitě nedává.

Pavel Vilikovský

Příběh opravdického člověka

česi, čítajte

svazek 7

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tato kniha vyšla

s finanční podporou Komisie SLOLIA,

Literárne informačné centrum, Bratislava.

Kniha je prvním svazkem středoevropské edice K4.

V rámci této řady každý rok vychází kniha jednoho autora z Česka, Maďarska, Polska nebo Slovenska, a to ve všech zmíněných zemích v tentýž den. Smyslem je snaha umožnit čtenářům společně zakoušet zážitek ze současné literatury své země i zemí blízkých, sousedních či rovnou bratrských. Příběh opravdického člověka vychází ve slovenském originále, polském, maďarském a českém překladu v nakladatelstvích Větrné mlýny (CZ), Kalligram (SK), Wadywnictwo Klimaty (PL) a Kalligram (HU).

Pavel Vilikovský

Příběh opravdického člověka

Ze slovenského originálu Príbeh ozajského človeka

přeložil Miroslav Zelinský

V roce 2014 jako sedmý svazek edice

současné slovenské prózy Česi, čítajte,

zároveň první svazek středoevropské edice K4

a svoji 308. tištěnou publikaci

a v roce 2016 jako svoji 23. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Lenka Brodecká

Ilustrace Pavel Vilikovský

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-106-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-202-6 (eBook)

A skutečný člověk je takový člověk,

kterého něco bolí.

Witold Gombrowicz

20. leden

Na toto pero si teprve budu muset zvyknout. Ale vypadá pěkně, celé kovové, proto jsem si taky myslel, protože co je to za nápad, kupovat mi deník, jsem si myslel, když mi Edita darovala takové parádní pero a Zdenek tento deník, že to celé vymyslela ona, že ho navedla, aby si mohla potají číst, co si zapíšu. To by jí bylo podobné, ženy jsou zvědavé, ale přísahala, že ne, že Zdenek přišel s deníkem jako první a ona si až potom řekla, že k tomu by ještě pasovalo pero. Možná, že to tak je, protože ten deník se dá zamykat, to by se jí nehodilo, zámek nestojí za moc, ale kdyby ho vylomila, hned bych věděl, o co jde. Tak dobře. Také Zdenek to říkal, a ten by mi snad nelhal. Ještě když byl menší, neříkám, visel na mamince jak sopel, ale už dostává rozum, že totiž v jistých věcech musí chlapi držet pohromadě.

Takže to jsem dostal ke čtyřicátinám, deník a pero, protože já mám jen ta levná kuličková, na těch pár podpisů bohatě stačila, a od Edity ještě košili, ale tu dostávám i na Vánoce, nebo pyžamo. Říkala, že tato se nemusí žehlit, si to nenápadně děvče ulehčuje, ale má recht, mně je to fuk. Košile jako košile. Nemyslel jsem, že čtyřicítka je něco extra, jen trochu kulatější, ale takový dárek, deník od kluka, nad tím jsem se musel zamyslet. Že jak ho to napadlo. Proč. Mě by teda v životě ne, otci. Krejčímu? Co by si tam psal? Míry zákazníků, kolik centimetrů kolem pasu a jaká je délka nohavic? Na to měl takový sešitek, obyčejný za pár halířů, v šuplíku šicího stroje. Deníky si píšou významní lidé, politici, herci, spisovatelé a tak, protože ti zažili nejrůznější události, zúčastnili se jich, takových, co zajímají celou veřejnost, proto je taky uveřejní později nebo až po smrti. Tak jsem nad tím trochu uvažoval, že jak to Zdenek myslel, jestli to teda opravdu byl jeho nápad, co mi tím chtěl říct, protože klukovi do hlavy nevidíš. Že by mě považoval za tak významného člověka, toho jsem si u něj nevšiml, teď je v tom věku, kdy má na všechno odpověď, ale možná jsem ani já tehdy nebyl lepší, jen jsem to neříkal nahlas. Tenkrát ještě platilo „cti otce svého i matku svou“, takové přikázání, a kdyžs nectil, v kuchyni u umývadla visel řemen, na kterém si otec ostřil břitvu.

Ctít, to je takové nejasné slovo, protože co se tím vlastně myslí, že ctíš? Že pěkně pozdravíš, poprosíš a poděkuješ, a když ti něco nakážou, neodmlouváš a poslechneš? Asi. Potom jsem teda otce ctil víc než matku, už kvůli tomu řemeni. S matkou se dalo vyjednávat, prosit a žadonit, ale mami, maminečko, až povolila, vždyť i u nás je to teď tak. Otce jsem ctil, to ano, ale vážil jsem si ho? Protože o to jde, podle mě, taky teď s tím deníkem. Váží si mě Zdenek? Anebo mi chce naznačit, že by si mě rád vážil jako těch, co si píšou deníky? Měl bych si s ním trochu promluvit, poslední dobou jen tak chodíme kolem sebe, dřív jsme si aspoň spolu v neděli zahráli fotbal v Železné studničce, opékali špekáčky a tak, ale ty výlety ho už nebaví. Už jen kamarádi a kamarádi. A každou chvíli asi už i baby, dnes to všecko jde rychleji, ani se nenadějeme. Bude fakt potřeba si s ním promluvit.

Hele, když se tak zamyslím, vážil já si otce? Krejčí není nijak zvlášť vyhlášené, prestižní povolání, aspoň teda u nás, že by se o nich psalo v novinách, ale úctu si podle mě zaslouží každý, kdo je mistrem svého řemesla, lhostejno jakého. Jenže tomu cucák nerozumí, a otec stejně tu hlavní práci odváděl ve Vzoroděvu, tak jsem ho u toho neviděl. Prý byl výborný střihač, říkala matka, ale to už otec nebyl na světě, takže co. Už bylo pozdě. Doma po večerech načerno jen tak, jak on říkal, „flikoval“, prodlužoval a zkracoval nohavice, rukávy na sakách a kabátech, nebo všíval klíny na zadku. Takové věci. Ještě i v důchodu, dokud mohl. Pamatuji si, že když jsem byl malý, rád jsem poslouchal, jak uměl mluvit se zákazníky, špásoval s nimi, to s námi doma ne. Dnes to slovo špás člověk už neuslyší, a vlastně se už ani nešpásuje, jen většinou jedovatě rýpe. Špásování bylo to, že jste žertovali, dobírali se navzájem, ale v dobrém. Lidé si kdysi tak nezáviděli, vždyť ani neměli co, po válce jsme byli všichni chudí. Ale jednu dobu, když se začaly z ciziny vozit texasky, tak jsme jim tenkrát říkali, ne rifle ani džínsy, a u nás tehdy nebyly k dostání, ani v Tuzexu ještě, tak všichni kámoši chodili za mnou, aby jim je otec ušil. Tehdy jsem byl na otce, no, ne snad přímo pyšný, ale najednou jsem viděl, že i krejčí může být důležitý, a taky já jsem díky němu stoupl mezi klukama v ceně. Ty texasky nebyly z rifloviny, ta se nedala sehnat, otec je šil z černé balonoviny a na bocích a kapsách je proštepoval žlutou nití, aby se pravým podobaly, to bylo všecko. Nevydržely dlouho, ale frajeřit se v nich chvíli dalo.

Bál jsem se, že co sem budu psát, a ejhle. No já jsem i ve škole byl dobrý ve slohu, nejhůř jsem dostával dvojku nebo trojku, ale to kvůli gramatice, když jsem nasekal nějaké chyby. Ne snad ani hrubky, jen čárky, špatný pád nebo tak. Jmenuje se to na obalu deník, jenže psát sem každý den, na to nebudu mít čas. Jen když se něco přihodí nebo mě napadnou zajímavé myšlenky, stává se to, a potom na ně zapomenu. Škoda.

28. leden

Včera večer jsem si promluvil se Zdenkem, mezi námi chlapy, Edita byla u matky. Vysvětlil jsem mu, co to znamená, že jsem správce budovy, tu funkci. Že když se někde něco pokazí, nějaká závada, tak mi to nahlásí a já ne že bych to šel přímo opravit, ale pošlu tam údržbáře, Hegedíše s Končekem, protože když je to něco většího, zavolám odborníky z domovní správy. Ať ví, že nejsem nějaký opravář, ale vedoucí a dispečer, že já rozhoduju, co se bude dělat a jak. Řekl jsem mu, že jsem taky podnikový kontrolor, ne přes finance, na to jsou jiní hlavouni, ale na úseku docházky, dodržování pracovních předpisů, a vůbec pracovní morálky jako takové. Protože u nás je to jak s mým otcem, že mě kluk nevidí při práci a může si myslet, že když si před jménem nepíšu doktor nebo inženýr, že jsem jen nějaký poskok nebo co. Chtěl jsem mu naznačit, že se s tím deníkem vlastně ani tak moc nesekl, že i já jsem svým způsobem významný člověk, v našem podniku. Dal jsem mu takový příklad, když jsem byl minule na kontrole ve skladu, který máme detašovaný u Dimitrovky, v osm tam ještě nebyla ani noha, o půl deváté se konečně doštrachal Granecký, hlavní skladník, tak jsem počkal, až se uráčí i ostatní, a potom jsem jim dal výstrahu, ať si nemyslí, že když jsou tady zašití, že si budou dělat z práce holubník, protože na to můžou škaredě doplatit. Anebo ještě třeba loni nám za telefony přišla strašná paleta, tak jsem nařídil, že odteď všecky telefonáty ven z budovy musí jít přes centrálu, to se dá naštelovat, a raz dva jsem se dozvěděl, mi to pošeptali, že jedna baba z mzdové účtárny, ta že pořád volá meziměsto, má kdesi v Košicích chlapa. Protože to všechny otravovalo, čekat, až se centrála uvolní, furt bylo obsazeno. Mezitím jsme už příkaz zrušili, ale bylo to dobré školení. Takové věci, to všecko mám já pod palcem. Samozřejmě, vážnější problémy jako například s těmi telefony konzultuju i s ředitelem, ale pořádek u mě musí být, to je o mně známo.

Nevím, co si z toho kluk vzal, myslel jsem, že se bude vyptávat, ale tvářil se tak nějak nemastně, jakože dobře, no a co. Je teď v tom věku, rodiče jsou největší blbci, ale na druhé straně, nad tím jeho deníkem jsem se musel zamyslet. Protože když se to tak vezme, čtyřicet let, to je polovina života, přece jen. Neříkám, nemůžu si stěžovat, nevede se nám špatně, dostali jsme i pěkný podnikový byt, sice v Petržalce, ale já to měl v dětství horší, i když jsme bydleli ve městě, na Valonské. Přízemní byt ve dvoře, tmavý, bez ústředního topení a koupelna jen takový kamrlík, z té ulice zůstal už asi jen jeden dům, ostatní zbourali. To už dnešním děckám nikdo nevysvětlí, škoda mluvit. Jenže polovina života je fuč a člověk se ptá, co dál. Jak říkám, nestěžuju si, jen mě tak někdy napadá, a toto má být všecko?

2. únor

Jen stručně, ale musím, protože je to důležité. Dnes jsem byl oznámit řediteli, že bych chtěl v pátek udělat oslavu narozenin, takovou echtovnější, když je to ta čtyřicítka, a taky jsem ho hned pozval, to je jasné. Bez problémů, věděl jsem to, můžeme od dvou, a víme, jak to chodí, když u mě nebo i ve vedlejších kancelářích začneme potichu o hodinku dřív, kdo by do toho vrtal? Vždyť nebudeme běhat někde po přízemí nebo prvním poschodí, ti můžou přijít potom, když budou chtít.

Ale to není to hlavní. Když jsem tam seděl u toho ředitele, říká najednou, poslouchej, budu mít pro tebe práci. Starý Chrapa jde v březnu do důchodu, někdo po něm musí převzít referenta pro zvláštní úkoly. Není s tím žádná velká práce, ale je to zodpovědná funkce, tak jsem si hned vzpomněl na tebe. Už tu pracuješ roky, znáš lidi, jsi rozumný a je na tebe spolehnutí. Takto doslova. Že si je jistý, že to budu i při dosavadních funkcích klidně stíhat levou zadní, protože jsem šikovný a umím si rozvrhnout práci. Překvapil mě, nebudu to skrývat. Co jsem mu na to měl říct? Poděkoval jsem mu za projevenou důvěru, a on hned, že o to právě jde, o tu důvěru. Že si musíme navzájem důvěřovat, a kdyby něco bylo, mám hned za ním přijít, dveře budu mít u něj vždycky otevřené.

Tak toto byl asi největší dárek k narozeninám, protože takové překvapení jsem opravdu nečekal. Vím, že i kolegové se na něco skládají, vždycky to děláme, ale to bude nějaká trochu lepší flaška a možná ještě tak nějaká srandička, řekněme hrníček se směšným nápisem, anebo jak jsme dali Jožovi Čížkovi takovou tu tužku se ženskou, která když ji obrátíš vzhůru nohama, tak se svlékne. Když budu zvláštní referent, to znamená, že budu vždycky sedět na schůzích vedení, ne jak teď, že mě zavolají, jen když se něco týká mého úseku, docházky, nebo že na třetím hapruje topení a takové věci. Budu asi chodit i na gremiálky. Ale doma ještě nic neřeknu, dokud to nebude černé na bílém, ženy jsou ukecané a Edita by to mohla hned někde vyslepičit.

6. únor

Tak na tyto narozeniny, na čtyřicítku, jen tak snadno nezapomenu. Takové oslavy v podniku snad ani nepamatuju, možná když jsme dostali z pověřenectva vyznamenání za vynikající výsledky, ale to bylo takové oficiálnější, když tam byli hlavouni z resortu, tak se tak moc nepilo, jen někteří jsme se potom zašli dorazit do hospody. Tentokrát nás v sedm večer musel přijít vyhodit vrátný a Béla s Marošem se tak sťali, že jsme jim zavolali taxíka. Nalili jsme i paní Eržice, aby se nenaštvala, že ještě nemůže uklízet, a chytila takovou slinu, že se pustila do zpěvu, některé písničky jsem ani neznal. Je legrační, že všichni v podniku jsme soudruzi a soudružky, jen právě uklízečka je paní. Jenže ona tak opravdu vypadá, chodí namalovaná jak nějaká herečka anebo ty staré fuchtle, které v neděli vysedávají v Grandu a Savoji. Říká se, že kdysi měli s mužem kavárnu, vinárnu nebo něco takového. Ale o to nejde, to sem nepatří.

Dárky jsem dostal: láhev domácí slivovice, padesát dva procent, to jsem správně uhádl, a ne hrnek, ale velkou baterku, prý abych si mohl dobře posvítit na nedostatky v podniku, no a od odborů, to mě trochu překvapili, jsem dostal aktovku, takovou lepší, z kůže. Na památku jako bývalému úsekovému důvěrníkovi, Editě se taky líbila. Ale ani o to nejde. Stalo se totiž něco, co mi pořád vrtá hlavou. Ale než to sem napíšu, musím nejdřív pošpekulovat o nějaké skrýši, ten zámek je na prd, tak akorát pro děti.

9. únor

Toto je tak zvláštní, psát o takových věcech, až se trochu stydím. Jako kdybych nahlas mluvil sám se sebou, takový ten blázen, za kterým se lidi otáčejí. Člověku leccos proletí hlavou, každému, to je jasné, ale jak to přijde, tak to odejde. Když se to napíše, je to už něco jiného. Černé na bílém, a to je jak v kartách, co jednou leží, to neuteče. Jenomže zase, deník je podle mě právě na to, proto mi ho podle mě Zdenek i daroval, abych do něj zapisoval významné události a důležité myšlenky, ne samé prkotiny, jako co jsem měl k obědu a tak, a toto je významné. A taky důležité, podle mě.

Takto. Řeknu to rovnou, já jsem nikdy nebyl kdovíjaký kanec na ženské, taky z domu jsem měl takovou výchovu. Edita, no, jasně, na vojně byly nějaké ty muchlovačky s ženskýma na sobotních zábavách v kulturním domě a tak, s jednou, už ani nevím, jak se jmenovala, jsme se i nějaký ten měsíc spolu tahali, ale Edita byla taková ta doopravdy první, jak se říká, vážná známost. Sedli jsme si hned, a vydrželo nám to celý ten rok, než jsme se vzali, vlastně nám to, dá se říct, vydrželo dodnes. Na pěknou ženskou se chlap rád podívá, to by ani nebyl chlap, ale že bych si chtěl s některou začínat, to ne. To mě fakt nenapadlo. Neříkám, že jsem do Edity zamilovaný jak nějaký utřinos, když už mi je čtyřicet, ale mám ji, když na to přijde, pořád rád. To je zase potřeba říct. Nikdy jsme neměli, nevzpomínám si, nějaké velké hádky, že bychom, jak to bývá, spolu celý týden nemluvili, o domácnost se taky umí postarat, klukovi ani mně nic nechybí. Má svoje nálady, taky někdy v posteli, ale celkově se dá říct, že jsem spokojený. Po této stránce. Jak to má ona, to jsem se neptal, ale myslím, že taky tak. Jenže občas, člověk se kouká kolem sebe, a když není slepý, vidí leccos, a tak mě teď, když už jsem starší, občas napadne, a toto už je konec? Hotovo, a jak jsme říkali na vojně, spadla klec? Jen takové myšlenky to jsou, nic víc, jak se říká, jedním uchem dovnitř a druhým ven. Co všecko chlapa napadne, jaké hlouposti, že?

Teda co se stalo. V. je pěkná ženská, někteří říkají, i ženské, že nejhezčí z podniku, taky se tak nosí, hadry, frizura a tak dál. O tom se tu nebudu rozepisovat, ale vždycky jsem si myslel, že je nafoukaná, pozdravili jsme se na chodbě, sotva kývla hlavou a tím to haslo, ona se točila jen kolem těch nejvyšších, kádrováka, náměstků a tak, a když přišel ředitel, hned byla samý úsměv, muťuťu, ťuťuťu, to až bilo do očí. Však šly i řeči, že má pletky s tím nebo oním, na to já kašlu, namluví se toho hodně, známe ukecané ženské. Závidí? Je rozvedená, a když si někdo, jak se říká, nedá utrhnout rukáv, co je komu do toho. Prostě V. je kočka. Když šla kolem, nezapírám, vždycky jsem se po ní podíval, však za pohled nic nedáš. A ve výtahu to vonělo její voňavkou i hodinu potom, co v něm jela, vždycky jsem to poznal. Ale že bych si s ní nějak lámal hlavu, to nikdy. Ženská z třetího poschodí.

No, už ke konci jsem šel do kuchyňky uvařit ještě pár káv, jako hostitel, hlavně pro ženské, ty si je objednaly. Nebyl jsem nějak opilý, když jsem jednou kontrolor, musím kontrolovat i sebe a ta oslava byla na moje triko, celá odpovědnost, z vedení tam už nebyl nikdo. Přece nebudu tak pitomý, abych si to jmenování za referenta na poslední chvíli potentoval. No, postavil jsem vodu a začal chystat šálky, některé ani nebyly umyté od rána, a najednou když se ohlédnu, stojí za mnou V. Že mi přišla pomoct, když se k tomu žádná ženská nemá. Co jsem na to měl říct? Tak jo, dobře, dal jsem jí pikslu s kávou, kterou jsem koupil, ať naloží. A že to se nehodí, aby se o kávu musel starat oslavenec, ale už dávno si všimla, že jsem takový galantní, džentlmen, jak se říká. Takové řeči. Až jsem se trochu divil, a ona na to, že fakt, že mě už delší dobu sleduje, má mě na mušce, řekla doslova, nebo v merku, už si přesně nepamatuju. Že prý jeden z mála pořádných chlapů v podniku, doslova. Potom jednou rukou přivřela dveře, aby nebylo z chodby vidět, druhou mě chytla za hlavu a políbila.

Co jsem na to měl říct? Ne že by měla v kuli jak někdy Štefančíková nebo Macejková, aspoň na to nevypadala, ani z ní netáhl alkohol, a pusa byla jazýčková, to bych ucítil. Řeknu přímo, zaskočila mě, ale přece se neleknu, když jsem jednou chlap. Když chceš ty, proč bych nechtěl i já, no ne? Vypadalo by to směšně. Musím říct, že když se líbáme s Editou, ona jen tak pokousává jak zajíček mrkvičku, muc, muc, ale tato se mi rozlila po celých ústech, všude. Všude ten jazyk, a lechtal, ale tak příjemně, až mi to stouplo do hlavy i jinam, nebudu to tu rozepisovat, prostě pořádně jsem ji stiskl a jdeme na to. Kdoví, kam bychom zašli, ale začala pískat konev s vodou, to nás probralo, ona jako první že musíme mít rozum, a fakt, když jsme přišli s tou kávou, tak si nás dobírali, prý co jsme tam tak dlouho dělali a takové ty řeči, jak už to bývá, ale ne doopravdy, protože věděli, že jsme nikdy, jak se říká, spolu neměli žádné techtle, to se ví. No a potom jsme se začali dohadovat s Bélou, měl už dost a káva by mu udělala dobře, ale on vykřikoval, že si žádnou kávu neobjednal, z toho křiku ho začalo natahovat, a to byl signál, že se všichni začali rozcházet. V. s Jánošovou odešly mezi prvními. My s Jožou jsme nakonec zlikvidovali ten největší bordel, na něho je v těchto věcech spolehnutí, a když jsem dal paní Eržice láhev vína, slíbila, že se o zbytek už postará.

Takže co se vlastně stalo? Nic, dohromady. Oslavili jsme mou čtyřicítku a v pondělí všichni v práci chválili, jak parádně. Taky Béla se už vyspal z opice a děkoval mi, že jsme ho posadili do taxíku. S V. jsem od té doby nemluvil, jen ve výtahu bylo zase cítit její voňavku. Tam se mi to až tak nelíbí, zblízka voní líp.

12. únor

Včera jsme měli s Editou takovou ne snad hádku, jen diskusi, protože pořád do mě rýpá s tou baterií v koupelně a včera zase začala, že na popíjení, to jako myslela tu oslavu, na to si vždycky najdu čas, ale postarat se o pořádek, aby věci v domácnosti fungovaly, to je u mě na posledním místě. Řeknu rovnou, že mě dožrala, tak jsem jí to vytmavil, že čtyřicet má člověk jen jednou v životě a s tím jsou i nějaké povinnosti ke kolegům, celému kolektivu v podniku, ne jako u nich v květinářství, kde jsou celkem tři i s vedoucí, no a jak jsem byl v ráži, tak jsem prolátl i to s tím jmenováním za referenta pro zvláštní úkoly. To jsem nemusel, ale už se stalo. Ať vidí, že mám jiné starosti než myslet na nějaké serepetičky v koupelně. Potom už o baterii nepadlo ani slovo, ale zase spustila, prý abych si proboha dal pozor a nezapletl se do politiky, takové ty řeči, jak měla tehdy, když mě přijímali za kandidáta do strany, až jsem ji musel uklidňovat, že žádný strach, já mám svou hlavu.

Edita rozumí politice jak koza petrželi nebo ještě spíš jak husa pivu, to ženy většinou, co si budeme říkat. Jenže já dostal v tomto směru dobré školení už od otce, ustavičně do mě hustil, prý ty se, chlapče, drž od politiky co nejdál, protože z ní nic dobrého nekouká. Že bych mohl dopadnout jak ti komunističtí hlavouni, co jim v procesech dali špagát, a podobné řeči. No, to byla vysoká politika, že, něco takového u mě nepřicházelo v úvahu, ale ty otcovy rady nakonec — k čemu mu bylo, že si s politikou nepálil prsty, ani za slovenského státu, ani po válce? Stejně přišel o živnost a ještě mohl být rád, že ho nezavřeli a dovolili mu šít ve Vzoroděvu. Tehdy jsem, jako kluk, do toho tak neviděl, myslel jsem na jiné věci, ale když je jednou politika všude, tak se před ní neschováš ani v myší díře. Svět je dnes takový. Editě jsem to taky vysvětloval, že když mě vyzvali, abych vstoupil do strany, protože potřebovali doplnit stavy místo těch, které při prověrkách vyhodili nebo vyškrtli, tak jsem nemohl odmítnout, protože to by už právě byla politika. Vyložil jsem jí to úplně jasně, po lopatě, aby pochopila. Já se mezi ně necpal, ale kdybych na tu nabídku řekl ne, na co bych se vymluvil? Hned by si pomysleli, že s nimi, s politikou strany nesouhlasím, a jedna dvě bych mohl přijít o práci i podnikový byt, řekl jsem jí na rovinu, na to nemyslíš? No, ženská, nevidí si dál než na špičku nosu.

Mně politika, když na to přijde, může být ukradená. Všecky ty jejich sjezdové závěry a usnesení, to si dohodnou tam nahoře mezi sebou, mě se ptát nebudou. Prý poučení z krizového vývoje, například! K čemu mi jsou nějaká poučení, já nic ani krizově, ani jinak nevyvíjel, všecko vyvíjeli ti tam nahoře, a když to nedopadlo dobře, ať si to taky tam nahoře mezi sebou vyřídí. Ale když chtějí, abych jim to odkýval, prosím, nemám problém. Proti větru se chcát nedá, to je stará věc. Já jim ani nezávidím, musí se starat o celý stát, a ještě se při tom rvát, kdo bude s Moskvou největší kamarád a bude mít hlavní slovo. Mně stačí, že se starám sám o sebe, to je moje politika. No a taky o svou rodinu, to je jasné, na to se nesmí zapomínat. To mám po otci, my jsme žili skromně, ale to se musí nechat, bídu jsme nikdy netřeli, i když se musel celé večery hrbit nad šicím strojem a ještě se bát, jestli ho někdo, nějaký pitomý zákazník nebo soused neudá. Byla taková doba. Dnes se někdy směju, že no a co, aspoň se nenudil, telka tenkrát ještě nebyla, až později takové to rádio s malým okýnkem, kde stejně nebylo nic vidět, jen se tam něco míhalo. Kulíškovi ho měli, Ivan se chlubil, tak jsem se šel jednou podívat, ale program nestál za moc a vysílali jen hodinu dvě denně, ne jak dnes, až do noci. Tak se někdy směju, však co by otec celý večer dělal, koukal se na matku, jak štrikuje? Naši televizor koupili, až když to byly ty velké skříně, otec už byl nemocný a nepracoval, a když jste měli anténu, dala se chytit i Vídeň a Budapešť, měl se na co dívat.

No ale jak říkám, celá moje politika, to jsem já a moje rodina, zbytek nechám na skutečné politiky, je to jejich práce a jsou za to taky placení. Však oni to někteří možná ani nemyslí zle, ve státě musí vládnout pořádek, to je jasná věc, jinak by se rozpadl. To je jak v podniku, když nedáte pozor, hned si každý bude dělat, co chce, a kam bychom tak došli. Ale musím říct, že u nás jsou straníci slušní lidé, celkově. Rozumní, dá se s nimi vyjít, i s ředitelem, jedině Galamboš snad, o něm se říká, že na něho pozor, je zákeřný. Že když při prověrkách seděl v komisi, některým pořádně zavařil. Nemůžu říct, u mě šlo všecko hladce, však jsem ani do ničeho zbytečně nestrkal nos, no a ještě jsem tehdy nebyl ve straně, na ty byli ostřejší. Taky Mandlík musel odejít, a to nebyl špatný ředitel, vydupal například z pověřenectva vyznamenání, a s tím šly všelijaké výhody pro podnik, ale přišili mu obrodný proces, že zaváděl takové dubčekovské novoty, a bylo po ředitelování. Ani nevím, kam se teď poděl.

Proč to sem všecko vlastně píšu? Jednak taky pro sebe, protože mi paměť nemusí vždycky tak sloužit, na stará kolena, no ale hlavně asi, že jednou, až už bude kluk dospělý a bude mít normální chlapský rozum, tak ať si přečte, jak se jeho otec v tomto světě zařídil, jak přemýšlel a s čím vším si musel poradit. Aby věděl, že mi ten deník nedaroval zbytečně nebo omylem. Že i já jsem byl, jak se říká, kýmsi na svůj způsob a může si mě vážit, i když jsem nebyl slavný jako generál Eizenhauer, generál De Gaul, Chruščov, a jak se všichni ti hlavouni jmenují. Myslím ti, kteří vydávají svoje deníky a paměti.

15. únor

Toto je ještě ze včerejška, jen jsem neměl kdy psát a musel jsem i trochu pouvažovat, co si jako o tom všem mám myslet. Ale už jsem našel místo, na dně té skříňky, takové kovové bedničky, co mám na nářadí, tam Edita deník určitě hledat nebude. Protože už jí to nedá, už šmejdí, že co to pořád sepisuju, vyptává se, tak jsem jí řekl, že seznam úkolů a povinností, na zítřek do práce a tak, abych nezapomněl, protože já mám odpovědnost za hodně věcí a nesmím nic zanedbat. Že to není jako u nich, jsem jí řekl, uvázat kytičku, a když se zákazníkovi nelíbí, tak se převáže a nic se nestalo. Že u nás v podniku jde o velké peníze a materiální hodnoty. Aby si děvče nemyslelo. Ale když jsem doma, může být deník i v šuplíku, to se Edita neodváží šmejdit, jen když jsem v práci nebo někde, musí být pořádně zašitý. Tam mu bude dobře, ve skříňce.

No, to tak jdu včera po chodbě a najednou proti mně na našem poschodí V., a hned se i dala do řeči, že jde do archivu a jestli jí nepomůžu odnést nějaké spisy, co je nahoře potřebuje výrobní náměstek. To se tomu jen tak říká, archiv, takový malý kamrlík na konci, kde se skladují šanony se starými spisy, ani si nepamatuju, kdy tam někdo zabloudil, že by potřeboval nějaké výkazy nebo faktury z bůhvíjakých roků. Co jsem na to měl říct? Celá veselá, usměvavá, skoro bych řekl, že měla radost, jako že to je náhoda, že mě akorát potkala, akorát mě. Měla už i klíč z vrátnice, odkud odjinud že, odemkla, a jen jsme vešli, hned zamkla a vrhla se na mě. Doslova. Ale že by mě to moc překvapilo, to zase ne, nebudu lhát, protože i já jsem musel často myslet na tu oslavu v pátek a na to, co se tam stalo. Chvíli jsme se tak oblizovali a muckali, jak říkával otec, a ještě leccos dalšího, co se tak dělá, o tom se tu nebudu rozepisovat, jenom že nárazníky má V. tvrdé, pevné, ale to jsem přece věděl, že je kočka. Už začala i trochu vzdychat, jen tak tiše do ouška, ale co můžeš vědět u ženské, že, a kdyby šel někdo okolo, bývají takové blbé náhody, a uslyšel by nás, no, na to nechci raději ani pomyslet. Že by nás načapali zamknuté spolu v archivu! Tak jsem jí řekl, že se mi líbí, nebudu to zastírat, že je krásná a takové ty řeči, ale že musíme dát bacha, protože po podniku se hned šíří pomluvy. Že nejde o mě, u chlapa se to nějak skousne, ale že nechci, aby si ženské o ní kdeco navymýšlely, však to známe, a taky výrobní už bude nervózní, kde je tak dlouho s těmi papíry. A ona, že ano, jasně, ať se nezlobím, ale když jsme byli sami dva v tom těsném kamrlíku, tak blízko, že to na ni najednou přišlo a nemohla se ovládnout. Dokonce se i tuším začervenala, tak miloučká u toho byla jak malé děvče, když se stydí. No, co bych se zlobil, ne? Slíbil jsem jí, ať se nebojí, že já už něco vymyslím, nějaký lepší způsob, jistější, aby to nechala na mně. Potom se dala trochu do pořádku, vlasy, blůzku a tak, a vzala šanon, ani ho nemusela dlouho hledat, jen sáhla na polici a už ho měla. S tím jí nebylo potřeba pomáhat, s jedním, a ani nebyl nijak silný, vykoukl jsem na chodbu, čistý vzduch, a už jsem šel. Slyšel jsem ještě, jak mi V. za zády zamyká dveře, ale neohlédl jsem se. A dobře jsem udělal, protože ze mzdového právě vyšla Jánošová, té jede huba jak šlejfířce, tak ať si myslí, že jdu z hajzlu. Co jiného, ne?

26. únor

Už dlouho jsem sem nepsal, ale ne proto, že by se nic nedělo, naopak. Bylo toho tolik, že ani nevím, co dřív, jen jsem jaksi neměl čas si to v hlavě uspořádat.

Začnu asi tím hlavním, že jsem měl zase rozhovor s ředitelem. Vysvětlil mi, že o věci pouvažoval a přece jen, abych toho neměl na zádech tolik, že mi ulehčí a vedoucím údržby udělá Hegedíše, však ten už na tom úseku dělá roky a má všecko v malíčku. Sehnat na jeho místo nějakého instalatéra nebude problém, už má i nějaké tipy, no a o elektriku se bude jako dosud starat Konček. Já budu dál dělat kontrolora, protože to je zodpovědná práce a já se osvědčil, a k tomu mi teď tedy přibude ten referent pro zvláštní úkoly, obě funkce se vlastně dobře doplňují. Myslel tím, jako že mám dobrý přehled o lidech i dění v podniku, což je fakt. Platově, pokud jde o tohle, nic neztratím, naopak, polepším si, toho referenta mi započítají jako vedlejší úvazek, poloviční, tak se to prý dělá, protože na celý tam až tolik práce není. Zkrátka, a to je dobrá zpráva, budu mít o polovinu vyšší plat. Nakonec zase zopakoval jak minule, že je to z jeho strany a ze strany vedení velký projev důvěry a že si, to zdůraznil, musíme v této složité době důvěřovat navzájem a všichni, jak se říká, táhnout za jeden provaz. Potom bude naše společné úsilí korunováno úspěchem a podnik bude i nadále patřit mezi nejlepší v celém resortu, a takové ty řeči, co se říkají. Co jsem mu na to měl říct? Vyznamenání ani čestnou plaketu teď jen tak snadno nedostaneme, ať si nedělá naděje, ale to jsem si nechal pro sebe.

Druhá věc je, co mě napadlo po tom rozhovoru, jen mi to tak, jak se říká, zčistajasna přišlo na rozum, ale ještě pořád o tom přemýšlím. Protože přece jen, jak dlouho je V. u nás, asi už čtyři nebo pět let, a po celou dobu jsem byl pro ni vzduch, tak jestli se náhodou nedozvěděla o tom mém chystaném jmenování, ona je s těmi nahoře jedna ruka a někdo jí to mohl pošeptat. Že jestli se o mě nezačala zajímat, protože pochopila, že taky já jsem v podniku vlastně významný člověk, jako ti, co se kolem nich vždycky ochomejtá. Nemůžu říct, když se tak na to objektivně podívám, že bych snad vypadal špatně, nejsem tlustý ani plešatý, vždyť jsem sportoval, hlavně před vojnou, hrával jsem mládežnický fotbal za Trnávku a tak, ani že bych byl nějak pro ni starý, čtyřicet roků, ona taky nebude mít o moc míň, když už byla vdaná a rozvedla se. Ale přece jen, to všecko celé ty roky neviděla? A teď najednou? Člověk se, když se nad tím zamyslí, neubrání takové otázce.

No a přišel jsem i na jednu odpověď, neříkám, že zaručenou, protože to se nedá ověřit, ale je tu i ta věc se Zdenkem a tímto deníkem, tak mě napadlo, že co když to není jen náhoda. Myslím jako že hned dva, a zrovna ve stejnou dobu. Ženy mají na chlapy takový, jak se říká, šestý smysl, jako že který stojí za hřích a tak, protože ony stále podvědomě hledají pro svoje děti dobrého otce a živitele, prostě, abych tak řekl, zdatného samce, který vyniká mezi ostatními a ví si v životě rady. Tak si říkám, že jestli V. právě toto nějak ve mně nevycítila, jestli ze mě nevyzařuje taková změna, když teď přicházím do zralého věku, že začínám, jak se říká, vystrkovat růžky, a jestli se právě proto o mě nezajímá. No a kluk ještě sice nemá rozum, ale přece jen jsme jedna krev a říká se, že je po mně, tak možná taky něco vytušil. Že co se ve mně skrývá, jaké schopnosti. Až to jednou bude číst, snad se i zasměje, ale to nevadí. Ať vidí, že jsem na něho myslel, i když už spolu nehráváme fotbal v Železné. Sám na sobě si toho člověk až tak nemusí všimnout, protože se zvenčí nevidí, neumí se na sebe podívat, jak se říká, nezaujatým okem. A v zrcadle se takové věci neukážou, i když do něho budu čumět hodinu.

Před V. jsem to i trochu nadhodil, tu otázku, jen tak zdálky a opatrně. Protože to je další věc, která se zatím přihodila, zašli jsme spolu na dvě deci. To bylo tak, odcházel jsem z práce a V. se dole bavila s vrátným, no a jak mě uviděla, hned se s ním rozloučila a přidala se ke mně. Ne že bychom měli nějak společnou cestu, já to mám jen kousek na zastávku autobusu, ale jak mi to tak vrtalo hlavou, napadlo mě, že zkusím trochu zasondovat, no a hned za rohem je to bistro. Musím říct, že se nedala dvakrát pobízet, docela se zaradovala, podle mě teda.

No ale co se týká té otázky. V. se na začátku ještě vrátila k těm narozeninám, že jak skvělou jsem udělal oslavu, že na takovou se nezmohl ani žádný náš papaláš a vůbec mě vychvalovala, jak se říká, až do nebe, tak jsem zahrál skromného, že jsem v podniku jen malé kolečko a tak, a ona že kdeže, že v dnešních poměrech jmenují do vedoucích funkcí nejrůznější voly a tlučhuby, ale podnik funguje právě díky takovým lidem, jako jsem já, co nenadělají moc řečí, ale vyznají se ve své práci, a nakonec zase začala s tím opravdovým chlapem, že si toho nevšimla jen ona, i jiné ženy si mezi sebou šuškají, konkrétně vzpomněla Macejkovou a Buzalkovou, že ty nejvíc. No to bych si dal! Macejková je dokonce o nějakých deset roků starší a měkká jak řídké těsto, co ta by nechtěla, a Buzalková ustavičně vede takové řeči, že i já se musím červenat, ta by mě roznesla po všech poschodích jedna dvě.

Ale mluvili jsme potom i o jiných věcech, o nejrůznějších věcech. V. má, to jsem si všiml až teď, pěkný hlas, takový hlubší a ani nevím, jak bych ho popsal, snad jako když vám někdy na kolenou přede kočka. Jakoby teplý. Už si nepamatuju, jak na to přišla řeč, že ona nemá děti a od té doby, co je rozvedená, jí bývá občas i smutno, když si nemá s kým tak od srdce popovídat, ale to je jasné, má v podniku kamarádky, jednu dvě, ale při práci na takový pořádnější rozhovor není čas a po fajrontu ony hned utíkají domů, kde na ně už čeká muž s dětmi a vůbec domácnost. A stejně, podle ní, s kámoškami se dá dobře pokecat o takových těch babských věcech, o hadříkách, kadeřnicích a jaká kosmetika je nejlepší, jenomže debaty o vaření, o děckách a nemocech, ty V. nebaví, když k tomu nemá co říct, no a takový celkovější rozhovor o životě, že co od něj čekáme, jaký má smysl a tak, ten zase nezajímá je. Ony jsou spokojené, tak jak to je. O takových věcech se dá podle ní líp pokecat s chlapy, ti mají nadhled a vidí i širší souvislosti.

V tom jsem jí musel dát za pravdu, i mě hned napadlo, že V. je nejen pěkná, ale i moudrá žena, to nebývá dohromady tak časté. Jako proč se rozvedla, to by mě zajímalo, ale ještě jsem se jí nezeptal, to si nechám na později. Když už na to přišla řeč, tak jsem řekl, že jsem ženatý, však se to v podniku ví, a mám i syna, a ona, ani jsem to tak nemyslel, ale ona hned, že žádné obavy, že rozhodně nechce ohrozit manželství a rodinu, narušit klidný rodinný život nebo tak nějak. Nic podobného, protože ona to zažila, jak se říká, na vlastní kůži. Je rozumná, fakt, to je potřeba říct, a líbí se mi, jak se, když mluví, naklání k člověku nad stolem, jako že ta slova jsou jen pro něho. Až tak jako by u toho šeptá, jako do ouška. To jsem, tak zblízka, zase cítil tu voňavku. Říkám rovnou, měl jsem co dělat, abych ji nad tím stolem nepolíbil, takovou chuť jsem na to měl.

Teda, s Editou já o módě nemluvím, že jaká právě letí a které krémy a mastičky jsou nejlepší, ona o tom nezačíná a myslím, že ji to ani moc nezajímá. Neříkám, že se vůbec nestará, jak vypadá, učeše se, natočí těmi natáčkami a jednou za měsíc si taky zajde ke kadeřnici, i ústa si natře rtěnkou, když jde do práce nebo někam do města, ale doma chodí pořád v takovém starém hábitu, takové kuchyňské fěrtuši, nebo co to je, skoro jak kombinačka s knoflíky na zapínání. Bůhvíjak v ní nevypadá, a ještě když se u vaření nebo úklidu zpotí, by se jí hodila i nějaká lepší voňavka, nejen ta ledajaká, co dlouho nevydrží. Pro ni je hlavní, pro Editu, aby nikde nebyl prach a smítka na koberci, taky sekretář a skříně v obýváku furt diavuje a leští, až se lesknou jak zadek paviána, no a potom ještě, to je její nejoblíbenější zábava, že špekuluje, co do domácnosti dokoupit a čím ji ještě, jakým čertem ďáblem, jako že vylepšit. Nějakou zbytečností, naposledy přišla s tím, že jejich vedoucí si koupila myčku nádobí, já takovou podivnost v obchodě ani neviděl, kdoví kde to ta Juríčková splašila. Taky jsem to před V. řekl, ne že bych chtěl Editu nějak kritizovat nebo pomlouvat, jen tak, jak se říká, pro zajímavost, no a ona taky řekla, že pro ni by to nebylo, ona moc nádobí neušpiní, ale já že jsme taky jen tři, to se v dřezu umyje jedna dvě, není třeba vyplýtvat bůhvíkolik vody a elektřiny. Takový výmysl na tahání peněz z kapsy, jsme se oba s V. shodli.

Dobře jsme si v tom bistru podebatovali, fakt, o životě a tak. S Editou se o takových věcech nebavíme, jen jí občas vysvětlím, jak to vlastně je, ty různé souvislosti, které ona nevidí, ale že by se s ní daly vést nějaké debaty o tom, jak to na světě chodí, na to ona není. Poslouchat asi poslouchá, ale neřekne ani slovo, buď že ji to nezajímá, nebo nemá vlastní názor. No a V. vlastně, ale myslel jsem si to, tak ona vůbec není nafoukaná, jen má, jak říkala, s lidmi špatné zkušenosti, a proto je už opatrná. Zdrženlivá, tak doslova. Se mnou ale nějak zdrženlivá nebyla, to nemůžu říct. Ohromně fajn posezení to bylo, jen na úplném konci taková smůla, když jsem už platil, najednou vešly dovnitř Jánošová s Kováčovou. Nevím, co tam hledaly, dvě samotné ženské. Uvažoval jsem, jestli si nás všimly, ale V. na ně kývla, ony jsou s Jánošovou dobré kamarádky, tak to bylo asi i lepší, protože kdybychom se tvářili, že je nevidíme, vypadalo by to podezřele a kdoví co by si ty dvě čarodějnice hned navymýšlely. Takto kdyby něco, nemůžou si dva kolegové skočit na kus řeči? Jak se říká, ve vší počestnosti? Však můžeme nad sklenkou vína vyřizovat i nějaké úřední záležitosti, ne? No, ale budu se muset poohlédnout po nějaké jiné kavárně nebo espresu, to bistro je fakt příliš blízko a kdykoliv tam může dorazit někdo z podniku. Nejde ani tak o mě, ale V. je rozvedená a takové se hned dostanou do řečí. To už je chlapova starost, dát pozor na takové věci. Teda, pokud je to pořádný chlap.

Když jsem došel domů, Edita trochu pindala, že kde se tak dlouho flákám, není na to zvyklá, tak jsem jí řekl o tom vyšším platu. To jí zacpalo pusu. A hned začala vymýšlet, že bychom si teda mohli našetřit na auto, abychom kdykoliv zajeli za starýma do Modry, celá rodinka pěkně v pohodlí, nemuseli bychom se od nich s plnými taškami vláčet autobusem jako teď. No, pomyslel jsem si, zrovna kvůli tomuto potřebujeme auto, ale samo o sobě, když to tak uvážím, to zase není až tak špatný nápad, mně by se auto mohlo docela hodit. Jenomže Edita, jak byla v ráži, dál fantazírovala, že bychom si tam v Modre nebo v okolí mohli potom koupit nějaký domek, takovou chalupu jakože, kam bychom jezdili na víkendy a tak, že tchán by se nám po něčem podíval, po něčem šikovném a ne moc drahém, má tam hromadu známých. I se zahrádkou, aby mohla pěstovat zeleninu. Tak to jsem ji už musel haltovat, že jsme nevyhráli ve sportce, a co by nechtěla z jednoho o něco vyššího platu, jaké zázraky. Řekl jsem jí, a ty si proč neřekneš o víc, když jsi tak chytrá, máš už po tolika letech nárok, ale to je hrách na stěnu. Ona tam může trčet až do důchodu a neozve se. Je spokojená s tím, jak to je.

9. březen

Zase taková delší přestávka, měl jsem hromadu práce a různého zařizování. Sedím už sám v nové kanceláři ve třetím poschodí, protože zvláštní referent musí mít pracovnu se sejfem, kam se odkládají důležité a důvěrné materiály. Řeknu příklad, co jsem už v tomto týdnu měl: Habura cestoval do zahraničí, do NDR služebně, tak mi musel odevzdat vojenskou knížku jakože do úschovy, to musí udělat všichni chlapi, kteří jedou ven, i na dovolenou například, aby byla jistota, že ji nevyvezou někam na špionážní účely. Stát se musí chránit, to je normální, i když rovnou řeknu, že nevím, co za zisk by měli Američani nebo kdo z toho, kdyby se dozvěděli, že Habura je poručík v záloze a že u jakého útvaru sloužil. Stačí se na něho kouknout, na to břicho a tučný ksicht s brýlemi na nose, a je jasné, že s takovým vojákem bychom žádnou vojnu nevyhráli. No ale člověk do všeho nevidí, že, do těchto tajných špionských záležitostí, na to jsou jinačí hlavouni a ti asi vědí, co dělají. Já to řešit nemusím, tak co je mi do toho, ne? Ale napadlo mě, když tu sedím s tím sejfem, že do něj můžu zamykat i tento deník, tam bude v bezpečí. To jen tak pro případ, kdyby bylo třeba.

Stala se i jedna zvláštní příhoda, kterou sem musím zapsat. Vlastně ani ne příhoda, jen rozhovor, ale fakt zvláštní. Přišel mě tuším třetí den v nové kanceláři navštívit Galamboš. Řeknu rovnou, že mě to překvapilo, protože my jsme nikdy nebyli nějací kumpáni, že bychom spolu vedli dlouhé řeči. Nanejvýš když měl nějaké připomínky, jako jednou, že je na schůzích v zasedačce zima a měl by se do ní dokoupit elektrický radiátor, ale ředitel to neschválil, protože nikomu jinému tam zima není, a kvůli jedné schůzi za měsíc a jednomu Galambošovi se vyhazovat peníze nevyplatí.

No, tak Galamboš vrazil dovnitř, ani nevím, jestli zaklepal, a hned si gepl do křesla, které tam mám. Jako doma, i s cigaretou v hubě, ani se nezeptal, jestli může a jestli mám čas, jen začal nejprve tak o ničem, jak se mi sedí v nové kanceláři, jestli jsem spokojený a tak, až nakonec z něho vylezlo, prý jestli vím, proč mě jmenovali za toho referenta pro zvláštní úkoly. Co jsem na to měl říct? Že jsem schopný, spolehlivý a mám důvěru, ale to mu nebudu vykládat, a on ani na to nebyl zvědavý. Že prý proto, podle něho, protože tam potřebují mít takového dobráckého bulinu, hlupáka řekl myslím doslova, co na všecko jen kýve a nebude se jim dívat pod prsty. To mě, řeknu to přímo, už nasral, i jak mi tam zadýmil, že se ani nedalo dýchat, tak říkám, děkuju ti za upřímný názor, soudruhu Galamboši, ale promiň, teď už mám práci. A on, že to není jeho názor, ale takový názor mají o mně oni, ředitel a jeho parta, a abych si dal pozor, to mi radí, a nenechal se, jak se říká, opít rohlíkem, protože kdyby něco, tak si to za jiné odskáču já.

Teda na Galambošovy rady já opravdu nejsem odkázaný, mám svůj rozum. Však jsem si ani nemusel dlouho lámat hlavu, co ho to napadlo jít za mnou s takovými řečmi, to přece není žádná záhada. On si určitě myslel, Galamboš jeden, že když seděl v té prověrkové komisi, tak dostane za odměnu nějakou vysokou funkci, že bude snad i ředitelem nebo aspoň předsedou závodní organizace strany, že nám ho naservírují z obvodního výboru a my si ho zvolíme, no a nic. Plány mu prostě nevyšly a to ho teď žere, a tak rýpe. Lidi ho nemají rádi, to je známá věc, právě pro tu jeho povahu. Nemusím opakovat, že závidí i mně toho zvláštního referenta, možná si na něj, jak se říká, brousil zuby, když na něj nic lepšího nezbylo, je to taky důležitá funkce a mohl by trochu míchat kartama, a mě by chtěl zatáhnout do svých čachrů a poštvat proti řediteli. Já do něj vidím!

Když teď sedím ve třetím poschodí, často potkávám na chodbě V., ale děláme jakoby nic, normální kolegové, jen se usmějeme, někdy ona i potají mrkne, no a když se i zastavíme a prohodíme pár slov, tak jen že jak se máš nebo o počasí, takové obyčejné věci, co může slyšet každý. Neměl jsem kdy něco vymýšlet, mám teď takové rušné období, ale vždyť V. je rozumná žena, ví, jak to chodí, a není potřeba nic vysvětlovat. Všecko má svůj čas, já už na něco přijdu, jen co se v nové funkci trochu zaběhám.

16. březen

V poslední době jsem musel trochu přemýšlet o emigrantech, jak je to s nimi, s emigrací vůbec. Totiž Kátovský z ekonomického si podal žádost o devizový příslib a dostal ho, chtějí jet se ženou do Francie. Když už má od banky příslib, tak musí na pasovém požádat o výjezdní doložku do kapitalistické země a k tomu potřebuje vyjádření zaměstnavatele, že jestli ho doporučuje nebo nedoporučuje. To se teda týká i mě jako zvláštního referenta, už jsme o tom s ředitelem debatovali, on byl pro, jako že souhlasit, že Kátovský je dobrý soudruh, nemá žádný vroubek nebo skvrnu, nepodepsal v krizovém období žádný protest ani manifest, no a já jsem taky pro, že, když tu nechávají děti, snad není třeba se bát. Zdravý selský rozum, jak se říká.

Jenže v úterý kolem poledne mi z ničeho nic klepe na dveře nějaký chlap, řekl bych ještě mladík, vytáhlý a hubený jak chrt, však se to taky tak říká, vychrtlý, a že je od státní bezpečnosti, teda od té tajné. Byl v civilu, normálně v obleku, ale ukázal průkaz, jen mi s ním tak mávl před očima jako kouzelník hůlkou a čáry máry fuk, už byl pryč. Nejprve se ptal po Chrapovi, říkám, soudruh je už v důchodu a já tu jsem místo něho, a hned jsem se mu představil, no a potom se začal vyptávat na Kátovského, jestli je opravdu spolehlivý a tak. Řekl jsem mu to co řediteli, ruku do ohně člověk nemůže dát ani za vlastní ženu, ale když jsou tu ty děcka, tak je tu přece nenechají jen tak, ne? Nazdařbůh? A on, ten tajný, že abych si nemyslel, stává se ledacos a potom ti emigranti chtějí děti přitáhnout za sebou, píšou na Mezinárodní červený kříž a po všech čertech ďáblech, odvolávají se na jakási práva, že rodina má být pohromadě, a dělají naší republice ve světě špatné jméno. Chvíli jsme tak debatovali, já říkám, že přece Kátovský nemá proč utíkat, vede se mu dobře, nemá žádný vroubek a není ani nositelem státního tajemství, že by mohl něco prozradit, tak jaké obavy, ale on že pozor, tyto věci se nesmí podceňovat a že proč teda v dotazníku zatajil, že má v Argentině strýčka, který tam emigroval ve třicátých letech. Co jsem na to měl říct? To bylo dávno a strýc už možná i umřel, tak Kátovský na něho mohl snadno zapomenout, anebo o něm ani neví a neudržují žádné styky.

Mládenec jen dál krčil nosem, jako že mu něco nevoní, a zase vyrukoval s tím svým, že musíme být bdělí a ostražití, až jsem si pomyslel, že co má mě, čtyřicátníka, poučovat nějaký usmrkanec, vždyť já mám svoje zkušenosti a taky vlastní rozum, ale to jsem si nechal pro sebe. Nerozešli jsme se ve zlém, při odchodu se už i usmíval a myslím, že jsem mu byl docela sympatický, řekl, že se určitě nevidíme naposledy. Že se v případě potřeby zase na mě obrátí, doslova, jen mi kladl na srdce, abych naše setkání považoval za důvěrná a nikomu se o nich nezmiňoval. A že bude lépe, když se budeme potkávat někde venku, že mi dopředu zavolá a ohlásí se mi jako bratranec Ondra z Hlohovce, to bude on. Já žádného bratrance nemám, ale to jsem mu neřekl, proč. Nebylo by rozumné se s ním rozkmotřit, s takovými není radno se přít, a je třeba i uznat, že to v dnešní době nemají lehké, je tady po tom jejich krizovém období hromada zmatků a naštvaných lidí, tak mají co dělat.

Ono je to, když se tak člověk zamyslí, s tou emigrací složité. Nemá smysl, podle mě, držet tu někoho násilím. Když myslíš, že ti jinde bude líp, běž si. Z nespokojených lidí stejně moc užitku není, ti budou jen reptat a rýpat. Jenže kde máš záruku, že někde tam na Západě na tebe čeká štěstí, to je úplně jiný svět s jinými pravidly, na ty my nejsme zvyklí. Taky od nás z domu utekl jeden inženýr, Hlaváček, milý člověk, celá rodina takoví slušní lidé, se dvěma dětmi, dostali se až do Kanady, tam tenkrát brali našich hodně. No a najednou po roce nebo dvou vidím, že Hlaváčková se vrátila, i s malou dcerkou, ještě na tu prezidentskou amnestii. Měla štěstí, že jejich byt ani nestihl propadnout státu, jinak by se ani neměla kam vrtnout. Že si v tom cizím světě nemohla zvyknout, bylo jí smutno, ani jazyk neuměla, aby si mohla s někým popovídat, musela chodit do nějakých kurzů a ještě dělat uklízečku v picerii, takové restauraci italské, no a Hlaváčkovi neuznali titul z naší školy, že musí dostudovat a udělat nějaké zkoušky, tak taky zatím dělal jen na stavbě nějaké pomocné práce, ale on se rozhodl, že se nevrátí, zůstali tam dva i se synem, už starším, a rodinka se rozpadla. S tím asi nepočítali, když utíkali za štěstím do Vídně, že ani v kapitalismu se jenom nelíže med.

Já říkám jedno, každá země a každý režim má svoje výhody a nevýhody. Neříkám, že jsem i já chvíli neuvažoval, jestli by nám venku nebylo líp, práce se nebojím a mám i stavební průmyslovku, s tou bych se tam snad uchytil, a později bych si možná založil i vlastní firmu nebo živnost, jako otec, než mu jeho krejčovskou dílnu zabavili komunisti. Vždyť i já bych na ně mohl mít vztek, u otce v salónu si dávali šít různí páni a mohli jsme se mít dobře, netlačili bychom se v těch tmavých kutloších na Valonské, no ale to byla jiná doba, nemá cenu plakat po tom, co není. Dnes je už jiný svět. Když tak uvážím, co nám chybí? Všude je něco, když žiješ na Aljašce, tak musíš počítat se zimou, no a na Sahaře jsou zase vedra, to je normální. Než bych se tam v té Kanadě postavil na nohy, určitě bych se nadřel jako kůň, no a co kdyby potom přišla krize, které tam v tom kapitalismu mívají, moje firma by zkrachovala a ze mě by byl nezaměstnaný? Už mám taky svoje roky, na krku rodinu, to není jako když se vydá do ciziny nějaké ucho, pro kterého je svět jako knoflík. Potom ještě taky, když jsem to doma nadhodil, Edita byla hned proti, že tu přece máme rodiče a nemůžeme je nechat samotné, i když ti její jsou dva a ještě docela při síle, a kdyby něco, tak je tu její sestra, ta by se o ně postarala, ne jako moje matka, co je opravdu sama a ani pes by po ní neštěkl, v tom měla Edita pravdu. Ale i tak, doma je doma, mezi svými, tam to znáš a víš, jak to chodí, to je úplně jiná písnička. Ve čtyřiceti má už člověk taky určité postavení, těžko bude začínat někde jinde od píky, a to ani nemluvím o tom, že jsem na stavbě dělal políra jen krátce a dávno, dnes je všecko jinak. My tu krize ani nezaměstnané nemáme, jen taková krizová období, když se soudruzi tam nahoře rvou, kdo bude mít větší slovo a koryto, a potom po bitvě vítězové musí uklidit poražené a zavést zase svoje pořádky.

Toto jen tak mimochodem, ale když jsem teď při psaní o věci uvažoval, musel jsem si vzpomenout na otce, že ten Vasil Biľak byl taky původně jen krejčí, ale nebál se pálit si prsty s politikou a jak daleko to nakonec dotáhl, že je v Praze významným členem ústředního výboru! On patří k vítězům, a kde jsou ti, co uvěřili, že Moskva jen tak spolkne Dubčekovy novoty, a potom psávali po zdech prý zrádce Biľak? Můžou akorát tak fňukat v koutech, že naletěli. Jenže Biľak byl prý špatný krejčí, ne jako otec, tak mu asi nic jiného než politika nezbývalo.

21. březen

Toto je spíš takový zápis pro Zdenka, jak to bude číst, aby si nemyslel, když někdy Editu trochu za něco zkritizuju, že o ní mluvím nebo smýšlím špatně. Je to jeho matka, jasně, a matku máme na světě jen jednu, tak by mi to mohl zazlívat, že ji jako pomlouvám, ale to by byl vedle jak ta jedle.

Vlastně tu ani nejde o Editu, ale o ženy všeobecně, všecky. Ženy jako takové, jak se říká. Ženy jsou v životě chlapa velmi důležité, o tom není sporu. Co by to bylo za život bez žen! Ani si ho nechci představit, prostě velmi smutná, nudná záležitost, a to ani nemluvím o tom, že bez žen by lidstvo vymřelo, to je zase o něčem jiném.

Byl jeden francouzský film kdysi, na název si už nevzpomínám, o takové dovolenkové lásce u moře, herečka se jmenovala Lucie Bosá nebo tak nějak, velmi krásná žena, a tam jeden chlap řekl větu, která sedla, pardon, jak řiť na hrnec, proto jsem si ji taky zapamatoval. Ženy jsou potěšením bojovníka, tak doslova. Bylo to na pláži, všichni byli v plavkách a ani se ještě dobře neznali, tak se ho nějaký jiný chlap zeptal, že vy jste voják? A on, že ne, že je prodavač v obchodním domě. Všichni se tomu zasmáli, i ti na pláži, i lidé v kině, prý prodavač a bojovník, ha ha. Ale ve skutečnosti na tom nic směšného není, protože aby byl chlap bojovník, na to nemusí nosit uniformu, to je všecko v povaze. V charakteru, jak se říká. Takže nezáleží, jestli jsi voják, prodavač nebo třeba i podnikový kontrolor, klidně ještě můžeš být i bojovníkem. Teda když jsi chlap na svém místě. Pořádný, opravdový chlap.

No a teď to hlavní, co chci říct, ženy jsou ženy a chlapi jsou chlapi. Myslím jako, že jsou mezi nimi rozdíly, a nejen ty tělesné, co jdou vidět na první pohled. Ženy přemýšlejí jinak, mají jiné mozky a taky jiné, jak se říká, priority než chlapi, a to neříkám, že bych je chtěl nějak hanět, to je tak v pořádku. Tak to má být, podle přírody, a ta ví, co dělá. Právě to nás, ty rozdíly, k sobě přitahuje, a kdyby jich nebylo, už bychom asi ani nechodili po této zeměkouli. Jenže když se takový mladý vůl zamiluje, ztratí hlavu a snesl by té své lásce i modré z nebe. Prostě, chce se jí co nejvíce přizpůsobit a ve všem jí vyhovět, jen aby byli, jak se říká, jedno tělo a jedna duše. Velikánská chyba, říkám já! Za mých mladých let jsme se takovým posmívali: holčičí pupek. No ale ženy už jeden pupek mají, svůj vlastní, tak k čemu by jim byl druhý, ne? Zpočátku se jim to může i líbit, myslí si, můžou se tím i chlubit, takovým jakoby vítězstvím, že mají chlapa v hrsti, ale ve skutečnosti touží po něčem úplně jiném. Nevědí prostě, co chtějí.

Řeknu příklad, kdybych já utíral prach, leštil nábytek, myl nádobí nebo ještě i vařil řekněme, Edita by neměla co dělat, jen by se mi motala pod nohama a brblala, že nedělám všecko, jak se podle ní má, a ještě toto a tamto, však to známe. Domnívala by se, že je chytřejší, a v takových věcech možná i je, protože to jsou ženské záležitosti, v těch se ony líp vyznají, ale co je hlavní, přestala by si mě vážit, takového chlapa baby. Neměla by přede mnou, jak se říká, respekt, protože chlap, myslím ten skutečný, nemůže tancovat, jak žena píská. Ten má svůj vlastní rozum a hraje svou vlastní hru, to není o tom, že kdo půjde koupit chleba anebo že na pohovce zůstala špinavá košile. Při tom se nemůže držet ženské sukně, to by daleko nedošel. Pro chlapa je život boj a taky se podle toho chová. Tam ukazuje, co v něm je, teda pokud je doopravdy bojovník. No a ono je to už jednou tak, že bojovníka ženy milují, ony ho vyčenichají i na kilometr daleko a letí na něj jak vosy na med, tak co by si nedopřál trochu potěšení? Však z něho tím neubude, a když si dá pozor, ani tím nikomu neublíží. Tak je potřeba se na věc dívat, podle mě, a tak to je i podle přírody.

Zdenek by, jestli je opravdu po mně, na to nakonec určitě přišel i sám, ale kdoví jak dlouho by to trvalo a kolikrát by se u toho spálil. To by potom z toho mohl mít i různé mindráky, tak mu to chci ulehčit, dát příklad, takový, jak se říká, mužský vzor, aby věděl, až co nevidět vyroste z krátkých kalhot, že jak to na světě chodí a jak se v něm má chlap chovat. Ať si nemyslí, že když jeho matka řekne, abychom koupili v Modre chalupu, a já řeknu ne, že jsem proto zlý nebo ji nemám rád. Nějaká menší hádka, to se mezi manželi stává normálně, ale pokud se v rodině žena stará o svoje věci a chlap zase o svoje, tak je všecko v pořádku, jak má být.

5. duben

Včera jsem v rámci nové funkce sestavoval družstva, kdo bude co dělat v případě požárního poplachu a podobně, to taky patří do mojí kompetence teď, a když jsem tak uvažoval, že kde by v baráku mohl vypuknout oheň a jak by se asi šířil, vzpomněl jsem si na staré časy, když jsme tuto budovu stavěli a já při tom dělal stavební dozor. To bylo naposledy, protože po konečné kolaudaci, když viděl, že je všecko tip top, mi tehdejší ředitel podniku nabídl, jestli bych nechtěl u nich dělat správce budovy, že ji znám, jak se říká, od píky a nejlíp budu umět vychytat všecky mouchy. To byl ještě takový ten dělnický kádr, bez škol, jak vedl podnik, neumím posoudit, protože ho krátko nato poslali do důchodu, ale kvalitní práci to zase uměl poznat, to mu je třeba nechat. Tak jsem tedy, jak se říká, pověsil políra na hřebík a zůstal tady. A jak se ukázalo, dobře jsem udělal, protože polír zůstane do smrti polírem, ale v takovém podniku může šikovný chlap dál růst, postoupit výš a rozhodovat potom i o důležitých věcech. Když ukáže, co v něm je.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh opravdického člověka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.