Peter Krištúfek → Dům hluchého →

Brežany jsou autorem vyfabulované město kdesi na západním Slovensku. V jejich imaginární kronice jsou však popsány dějiny dvacátého století i to, jak se otiskovaly do života jakéhokoli reálného města. Události minulého století od třicátých do devadesátých let, které se v Brežanech odehrávají, se skutečně staly, jen někde jinde. Krištúfek je snáší na jedno místo, aby nemusel podřizovat literární příběh historickým faktům, otrocky sloužit místu a osobám. Sám může být tvůrcem a vyprávět z perspektivy jemu nejbližší, totiž z perspektivy vyzrálého romanopisce. Klíčovou postavou Krištúfkova románu je lékař z malého města, vypravěčův otec. V něm se kumulují všechna možná selhání, osobní i dějinná, která si jen při vzpomínce na minulé století dokážeme představit. Selhal, když vstoupil do Hlinkových gard během fašistického Slovenského státu a zradil svého židovského švagra, a po válce, stejně neslavně, vplul do role agenta Státní bezpečnosti. Selhává profesně jako lékař, je odsouzen do vězení, a neobstojí ani jako manžel a otec. Iluze, které o něm má jeho syn Adam a dobří lidé ze západoslovenských Brežan, se postupně hroutí. Krištúfkův román vzbudil na Slovensku po svém vydání malou senzaci. Mluvilo se o mistrovsky sepsaných beletrizovaných dějinách dvacátého století. V pořadí třetí román Petra Krištůfka se doma dočkal několika vydání a vyšel v řadě překladů. Nyní se s Domem hluchého, v překladu prozaičky Petry Hůlové, mají konečně možnost seznámit čeští čtenáři.

Peter Krištúfek

Dům hluchého

česi, čítajte

svazek 11

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Peter Krištúfek

Dům hluchého

Ze slovenského originálu Dom hluchého

přeložila Petra Hůlová

V roce 2016 jako jedenáctý svazek edice

současné slovenské prózy česi, čítajte

a svoji 372. tištěnou a 25. elektronickou

publikaci vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Jazyková redakce Barbora Antonová

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-180-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-241-5 (e-book)

Smál jsem se, když jsem slyšel,

jak jiný domácí duch, zalévaný proudy vody,

bzučí kolem zářícího domu

a nemůže nalézt dveře, jimiž jsem vstoupil.

Aloysius Bertrand: Kašpar noci,

překlad Josef Heyduk

Místa neexistují.

Každá věc si nosí svoje místo s sebou.

François Lyotard

Domy unavených nohou

mají nejvíce schodů.

Domy ochrnutých rukou

jsou bez zábradlí.

Domy umírání

mají v přízemí bar.

Vladimír Holan

Rozdíl mezi přítomností a minulostí

spočívá v tom, že vědomí přítomnosti

v sobě obsahuje vědomí minulosti, a to

do takové míry a takovým způsobem,

jakým si minulost nikdy nemůže

uvědomovat sama sebe.

Thomas Stearns Eliot, překlad Martin Hilský

Úvod

Prolog

Sudičky

Mistr Leonardo

Strach z létání

Pes plave proti proudu

Saturn požírá syna

Večeře pro dva

Pořád se učím

La Leocadia

Epilog

Úvod

Tento příběh se nestal, ale mohl se stát.

Na začátku byly nicméně dva příběhy, které se staly.

Rodinná historie je zvláštní věc. Člověk poznává lidi, kteří tu žili před ním, a současně s tím se dozvídá i ledacos o sobě samém. Poznává se v tvářích na fotografiích, odhaluje (s potěšením nebo studem) způsob myšlení a jednání, který je mu vlastní.

Jeden z příběhů se o mě nepozorovaně otřel již v roce 1984. Matčin otec, můj dědeček Vladimír Kriško, byl elitním vojenským pilotem. Stíhací eso. Přežil množství vzdušných soubojů v druhé světové válce, zúčastnil se povstání a velel povstaleckému letišti Tri Duby u Zvolenu. Po válce zůstal v armádě, pracoval na Ministerstvu obrany a v roce 1952 ho v hodnosti podplukovníka nečekaně propustili — údajně proto, že matka trvala na tom, aby byl její čerstvě narozený syn, můj strýc, pokřtěný. A to se tenkrát moc nenosilo. Zbytek života tedy dědeček pracoval jako skladník (neboli referent pro zásobování) a účetní u Státních lesů.

Zemřel v roce 1988. Začátkem devadesátých let ho in memoriam rehabilitovali a povýšili na plukovníka. Klasický příběh, který si člověk může z jedné i druhé strany domyslet a dál po ničem nepátrat.

Protože v osmdesátém čtvrtém uběhlo od povstání přesně čtyřicet let, ve škole jsme dostali za úkol zeptat se na ně příbuzných, kteří se ho zúčastnili, a napsat o tom slohovou práci. Babička, bývalá učitelka, okamžitě odvelela dědečka do obýváku, já jsem si připravil pero a papír na poznámky, sedli jsme si na gauč a začal jsem zahřívací otázkou:

„Kolik německých letadel jsi vlastně sestřelil…?“

Děda rozpačitě mlčel, jako by ani nevěděl, co říct. Přičítal jsem to na vrub jeho skromnosti a nechuti vracet se do starých časů. Situaci zachránila babička, která vytáhla pár typických příhod šikovně odpozorovaných z dobových knih a filmů, já jsem je sepsal, dostal jsem ve škole jedničku i s pochvalou a všichni byli spokojení.

V roce 2008, dvacet let po dědově smrti, jsem ve schránce našel barevnou pohlednici zachycující krásy Rýna a jakousi luxusní výletní loď, která se po něm plavila. Byla adresovaná mé babičce, která ale tehdy už také nežila. Z druhé strany stálo nevypsaným písmem několik naškrabaných vět. Vysvětlovaly, že pisatel (Slovák, co mimochodem pracuje jako stevard na zobrazené výletní jachtě jménem River Symphony) se zajímá o historii vojenských pilotů ze čtyřicátých let a že by měl zájem o nějaké fotografie z tohoto období, případně z pozdějších let, na kterých by měl být můj dědeček. Pohlednici jsem nebral vážně a na nějakou dobu jsem na ni zapomněl. Až se náhodně vynořila při uklízení a já jsem v dobrém rozmaru odpověděl. Asi za dva měsíce (když námořníkovi končil turnus) jsme se setkali před Františkánským kostelem v Bratislavě — a následně jsme zašli do vykachličkované tmavé špinavé hospody kdesi v podzemí, dali jsme si hnusné teplé pivo a on mi představil mého dědečka v plné kráse a poprvé v jasném světle.

Jako první vytáhl okopírované úmrtní oznámení, které mu zřejmě kdysi dala moje babička nebo ho získal nějak jinak — a já jsem poznal svoje dětské písmo… náš milovaný manžel, otec, švagr… a pochopitelně mě zamrazilo. Ale pak jsem přes hustý dým a hluk opilých hlasů tak trochu roztržitě poslouchal.

Děda vystudoval ve třicátých letech vojenskou akademii a lítal se stíhačkami, ale strmou kariéru udělal až za Slovenského státu. V roce 1941 strávil v hodnosti poručíka několik měsíců v dánském Karup-Grove u 5. Slowakei Staffel/Jagdgruppe Drontheim, kde se učil pilotovat německé messerschmitty — to vysvětlovalo, proč jsem ve sklepě našeho domu neustále nacházel dánské mince z tohoto období. Vrátil se a jako velitel letky byl převelen na východní frontu. Jinými slovy do Ruska, neboť Slovensko se hrdě po boku Velkoněmecké říše zapojilo do boje o Novou Evropu.

Suchá fakta říkají, že se zúčastnil 156 bojových náletů a sestřelil devět sovětských letadel, za což dostal označení stíhací eso, které kromě něj získali jen dva slovenští letečtí důstojníci. Dědeček si sestřelení evidoval a na každé musel mít svědky, oficiálně mu z nich ale uznali sotva půlku, tedy těch zmíněných devět. Po jednom leteckém souboji — konkrétně 3. února 1943 — se vrátil do Krasnodaru na totálně rozstříleném Messerschmittu Bf 109F-4, který se držel ve vzduchu jen zázrakem. Za tyto skvělé úspěchy dostal vyznamenání Za tažení proti SSSR, Eiserne Kreuz I. a II. klasse a ještě mnoho menších vyznamenání, dokonce i od rumunského fašistického státu s rozkošným názvem Virtutea aeronautica — la croix d’or.

Otázka zní — mohl v roce 1984 říci sotva jedenáctiletému vnukovi, který o tom měl navíc psát slohovou práci do školy, že sestřelená letadla nebyla německá, ale sovětská?

Po návratu domů velel dědeček v hodnosti nadporučíka 13. stíhací letce dislokované na letišti ve Vajnorech a později v Piešťanech, která měla bránit západní Slovensko před americkým bombardováním. Téměř zázrakem strávil den, kdy byla letka rozprášená a téměř všichni piloti zahynuli, na lékařské prohlídce v Bratislavě. Kdyby vzlétl, tato kniha by s velkou pravděpodobností neexistovala. Samozřejmě, že při soubojích ve vzduchu sestřelil vícero amerických letadel. Američani se většinou katapultovali, a když je na zemi pochytali, internovali je v zajateckém táboře v Grinavě u Pezinku.

Střih. Na scénu přichází druhý muž — dědeček mého otce, můj pradědeček, vážený pezinský občan František Tuma, vlastník kamenolomu a autodopravy se slušným vozovým parkem.

Po vypuknutí povstání se Němci chystali zajatecký tábor v Grinavě evakuovat, což v překladu znamená, že američtí piloti byli tak trochu na přítěž. Jinými slovy — chtěli jim dopřát Spezialbehandlung neboli zvláštní zacházení, což zpravidla znamenalo likvidaci. Pradědeček Tuma pod rouškou noci naložil dvacet devět amerických pilotů navlečených do slovenských uniforem na nákladní auto (možná by se mu dalo říkat i malý autobus) — mají zbraně, na střeše leží připravený kulomet — a odvezl je na území povstalců (cituji: Byla jasná noc, jeli jsme bez světel…). Dostanou se až na letiště Tri Duby (zachovala se dokonce fotografie ze 7. října 1944), odkud je spojenecké letadlo přepraví na základnu v italském Bari.

Začátkem devadesátých let dostal můj otec oficiální dopis z amerického velvyslanectví, který končil větou:

Dovolte, abych vyjádřil svůj upřímný obdiv k odvážnému činu Vašeho už zesnulého dědečka. Budeme na něj vzpomínat s hlubokou vděčností. S úctou,

Theodore E. Russell,

velvyslanec Spojených států amerických

Letišti Tri Duby právě v té době, v říjnu čtyřicet čtyři, velí můj děd, matčin otec, kapitán Kriško, který se mezitím jako letec, konkrétně už 30. srpna 1944, přidal k povstalcům. Věnoval se vzdušnému průzkumu, bojovým náletům na nepřátelské (tentokrát německé) pozice a jistou dobu měl na starosti i provizorní letiště v Donovalech, na kterém čekalo letadlo — spojka pro generály Viesta a Goliana, aby je vzalo do Moskvy. Ti, jak víme, dali přednost horám, takže dědeček stroj při ústupu s kolegy zapálil.

Ale vraťme se k americkým pilotům — je velmi pravděpodobné, že některé z nich můj děda osobně zastřelil. A pokud ne on, byli to rozhodně členové jeho třinácté letky, které velel v průběhu léta 1944 (… a jak je známo, tito slovenští stíhací piloti nezabránili bombardování rafinérie Apollo i proto, že si podle tajného rozkazu šetřili svá letadla na připravované povstání).

V tomto momentě obvykle posluchači ztrácejí nit. Příběh se zdánlivě třepí jako starý svetr. Důvod je jasný: navzdory různým peripetiím a zvratům během krátké doby jde stále o příběhy dvou lidí — dědečka z matčiny strany a pradědečka z otcovy strany. Nic víc.

Netuším, jestli se ti dva muži setkali osobně.

A i když se setkali, určitě je ani nenapadlo, že je něco spojuje.

Já.

Určitě by je nenapadlo, že se setkají v této knize nebo vůbec v nějaké. Že jejich příběhy dá někdo takhle dohromady.

A aniž by to tušili, z jejich setkání se zrodil Dům hluchého.

Tato kniha není naší rodinnou historií, ani jí být nikdy neměla. Konec konců každý pokus o její záznam vždy zůstává fikcí, stejně jako jakýkoli zveřejněný soukromý deník, protože každý má potřebu se očišťovat a omlouvat své jednání.

Dům hluchého vypráví o tom, jak do životů lidí na Slovensku zasáhlo neskutečné dvacáté století.

Neskutečné — ve všech významech toho slova.

Peter Krištúfek

Bratislava, říjen 2012

Prolog

„Člověk si chce postavit obydlí. Vznikne představa domu a s ní je spojená touha po jejím uskutečnění. Ale to ještě nestačí k tomu, aby dům stál. Na stavbu je třeba kámen, cihly, trámy a tak dále, což jsou objekty vnějšího světa podléhající jisté zákonitosti, docela jiné než představy těchto věcí.“

Za okny auta už je téměř jaro a stromy jsou jakoby ohlodané zimou a prázdnotou. Sníh odtud slezl sotva před pár dny. Krajina v černých a bílých tónech je plná vran a havranů. Občas se jakoby mimoděk musím podívat na svoje červené auto, abych se ujistil, že se svět nějakým zázrakem neodbarvil. Když se to tak vezme — všechno směřuje k šedivosti. I oblečení opakovaným praním bledne a šedne. Šedivá je královnou barev. A zároveň jejich smrtí.

Uf! Skutečně rozkošná úvaha! Jako správnému sedmdesátníkovi se mi zdá, že svět spěje k zániku. To přece patří k věci — no ne?

Za to všechno dost možná může esej, kterou poslouchám z rádia při řízení. Hudba mi v poslední době čím dál víc vadí. Nese s sebou příliš mnoho emocí a já se jim snažím úzkostlivě vyhýbat. Třeba i dnes. Protože od té doby, co náš dům po smrti otce zpustl, pohybuji se v něm opatrně jako v toxicky zamořeném pásmu. Vždy se mě zmocní neskutečná úzkost. Před půl hodinou jsem vyrazil z Bratislavy do padesát kilometrů vzdálených Brežan. Nebyl jsem tam už několik měsíců, takže mám pokušení zeptat se na pumpě na cestu. Jen pro ten pocit. Trefil bych i poslepu — jako v té hře, když se při chůzi snažíte vydržet co nejdéle se zavřenýma očima. Platím tedy beze slova a nastupuji do auta. Dokonce na chvíli vysvitne slunce.

Házím si mincí, dělám to často. Sám jsem totiž člověk nerozhodný a tohle mi pomáhá už roky. Hlava, nebo orel, hlava je jít, orel vrátit se.

Orel.

Nelíbí se mi to. Házím ještě jednou.

Znova totéž. Zamyslím se. Ne.

Třetím hodem konečně hlava.

Dobře tedy, přesvědčili jste mě, pokračuji dál v cestě.

Tvářím se, jako bych měl i jinou možnost. Ale pravda je — a ať to zní klidně i pateticky —, že do našeho brežanského domu jdu naposledy v životě. Příště už tam nebude.

„V představách můžeme docela dobře začít stavět dům od střechy. Připusťme ale, že je stavitel dobře obeznámen se zákonitostmi přírodních sil. Stačí to k tomu, aby postavil dům? Což se stavitelovou myslí neprohnaly tisíce různých obrazů, než vznikl definitivní plán stavby? Různé obrazy se spojí a vytvoří konečnou představu budovy. Jedna z nich se najednou má k tomu, aby se uskutečnila. Nervy řídící chůzi dostanou příkaz kráčet směrem k domu pana X. Před dveřmi nervová vlákna ve svalech na rukou přijmou povel k pohybu, kterým se klepe. Zvuk klepání ve formě chvění vzduchu podráždí sluchový orgán osoby, která je za dveřmi, dráždění způsobí pohyb úst, která vyloudí zvuk: Dále. Pohybující se ústa druhé osoby vydají přibližně tyto zvuky: Pane X, potřebuji dělníky na stavbu domu, máte nějaké k dispozici? A konečná představa bude nabitá takovou silou, že druhého pana X bude pronásledovat po všech koutech města.

Pak jednoho dne vybudí představa domu u stavitele novou sílu a požene ho k jednomu místu, kam jiným způsobem navozené reakce přivedou i množství dalších lidí. Pak pohyb úst, co vydá zvuk: Tady kopejte základy, vyvolá velmi živé reakce těch lidí a po dlouhou dobu je bude udržovat v činnosti. A dům vesele poroste, až bude jednoho dne dokončen. A to všechno způsobila představa domu.“

Sjíždím z dálnice a velkou rychlostí proletím kolem zablácené tabule ohlašující Brežany.

Na životě je nejvíc vzrušující to, že když házíte do moře láhev se vzkazem, znáte jen první část příběhu. Jeho konec už ne. Tak to alespoň říkával otec.

A jak se pomalu na cestě přede mnou vynořuje náš starý dům, v hlavě mi jako ozvěna zní dětský pokřik čik-čik domeček! Tohle jsme volali, kdy už jsme konečně doběhli do bezpečí. Bylo to zaklínadlo.

Neúčinné zaklínadlo.

Můj syn Bony — ještě na začátku naší divoké a neočekávané cesty do Španělska s otcovým popelem schovaným v krabici od cigár — říkal, že ať vyprávím, co chci, minulost stejně neexistuje. Dodnes nevím, jestli během těch společných dní strávených v autě nakonec nezměnil názor. Jeho tříletý syn, můj vnuk Samko, se před týdnem zeptal:

„Kdy je včera?“

Nedokázal jsem mu odpovědět.

1. část — Sudičky

1.

Každé hodiny v tomhle domě ukazují jiný čas.

Ten pocit jsem měl vždy — když jsem tu vyrůstal, i později, když jsem se sem z rozličných pohnutek vracel.

Z rušné ulice se dovnitř vchází vysokou bránou s obloukovým portálem. Když za ní člověk pokračoval rovně, ještě před pár lety se mohl ocitnout ve velké zahradě s ovocnými stromy, ale mohl také zahnout a vstoupit do domu. Dům má přízemí a první patro. Vysoká stará okna se otvírají do velkých slunných pokojů.

Před domem je malá zahrádka. Kdysi se tu plazívala réva a tvořila tunely a průchody. Tady mě naši občas odpoledne nechávali spát v kočárku.

Vzpomínám si na matčinu tvář. Skláněla se nade mnou, měl jsem tenkrát přesně rok. Alespoň tak si to představuji, zřejmě podle fotografie, kterou jsem viděl a která už je ztracená. Člověk si přece normálně takové věci nepamatuje.

A potom — jako čtyřletý — jsem jednoho dne z ničeho nic oživl ve vzduchu.

V zahradě.

Právě jsem padal ze židle. Vylezl jsem na ni, abych viděl líp kolem sebe. Neudržel jsem rovnováhu. To je moje první a nejvzdálenější vzpomínka.

Byl slunečný květnový den, jeden z těch, kdy se pokládá za rozumné pozvat přátele a známé a veselit se. Sobota nebo neděle. My děti jsme si za domem hrály na schovávanou a rodiče popíjeli u ohniště. Smáli se a grilovali. Byla jich plná zahrada. Kvetl bez, z dálky voněly lípy, voněly až hluboko do noci — je zajímavé, jak se vzpomínky vážou na vůně. Zahradou sem tam proběhla kočka.

Měl jsem počítat do sta. Zacpat si uši a pořádně nahlas počítat. Ostatní děti se schovávaly. S křečovitě přimhouřenýma očima jsem občas nějaká čísla přeskočil, ale snažil jsem se. Čtyřicet pět, čtyřicet šest, čtyřicet sedm, čtyřicet osm, čtyřicet devět… padesát! Potil jsem se vzrušením a soustředěním, a když jsem konečně vykřikl Sto!, prudce jsem se otočil.

Prudce jsem se otočil a velká zahrada byla prázdná.

Jen sklenice, talíře, láhve a dohořívající oheň. Žádní lidé. Ticho. Chvíli jsem jen tak zmateně pobíhal a rostla ve mně hrůza. Zůstal jsem sám na celé planetě! Vyšplhal jsem se na židli a vykřikl.

Otec s matkou mě s rozbitým nosem sbírali ze země. Ostatní dospělí, kteří se domluvili a potichu schovali, v sobě dusili potlačovaný smích.

A stejně tak dnes — když se dívám přes ulici do zarostlé a opuštěné zahrady toho domu, zase v ní nikdo není. Jsem sám na pusté planetě jako kosmonaut. Ztracený v trávě a křoví, pod stromy, o které se už léta nikdo nestará, a rostliny si přivlastňují všechno kolem sebe. Potichu a trpělivě požírají celý dům.

To jsou tak zhruba věci, nad kterými nesouvisle přemýšlím v autě s chladnoucím motorem, do něhož narážejí poryvy větru, vždy když kolem prosviští kamion.

Konečně vypínám rádio. Tentokrát se snaží upoutat moji pozornost zprávou, že k výbuchu na filipínském trajektu Super Ferry 14, při kterém před pár dny zahynulo 116 cestujících, čímž se stal statisticky nejsmrtelnějším teroristickým útokem na moři všech dob, se přihlásila militantní muslimská skupina Abú Sajáfa. Stihnu ještě začátek debaty o našem blížícím se vstupu do NATO a Evropské unie, otevřu dveře a vycházím do řídkého mrholení, které před chvílí vystřídalo zubaté slunce. Po letech se odhodlávám vyškrábat nahoru na kostelní věž a podívat se z výšky na nakynuté Brežany rozlévající se do dálky.

Kostel je poměrně velký a pod ním se ukrývá krypta — ty obvyklé hadry, kosti a staré železo, atrakce pro náhodné turisty. Věž už není široko daleko nejvyšší stavbou a dávno se z ní nedá dohlédnout na konec města.

Pod nohama mi leží moře střech, mnohé z nich děravé a zchátralé. Mezi nimi trčí v prolukách moderní budovy, skleněné, kovové, připomínající jizvy. Jen okolní zdi tu a tam prozrazují, že něco chybí — nedokončené cihlové hranice neexistujících domů. Na sever a na východ se přes kopce táhnou sídliště a jejich přesné ulice. Jako ostrá přímka vše protíná široká špinavá Sálava — řeka, která se nikdy nenechala popřít a vymazat, jen srovnat a zregulovat, k čemuž došlo už v sedmdesátých letech, když vládla móda žehlení meandrů, kácení stromů a obracení říčních toků.

Dole pode mnou leží podlouhlé náměstí, vyrostl na něm obrovský billboard s nápisem TESCO 1,2 km. Kolem se za domy plazí široká, teď už čtyřproudá Štúrova ulice, míří na jih.

Na stránce města Brežany je v oddíle Historie města podrobně rozepsáno, co o něm Rákoczi, Matěj Korvín, Bela čtvrtý či stará Bela utrousili, co mu dali nebo co mu vzali — a potom se tam píše o nových sídlištích a zvelebování po sametové revoluci. Diskrétně se však mlčí o době, kdy se Brežany změnily nejvíc. O době, kdy z velké části zmizely.

Zahrady jsou teď většinou prázdné, ale z dětství si pamatuji, že téměř u každého domu stál ořech. Stínil a ostrá vůně odpuzovala hmyz a komáry. Už je téměř všechny vykáceli, zůstala jen tráva nebo beton. To se dnešním Brežaňanům líbí, tak to viděli v televizi.

A když zakroužím prstem ve vzduchu, nasliním ho a podle směru, odkud fouká vítr, ze Štúrovy ulice zabočím mezi budovy, narazím na náš dům. Můj dům, otcův dům, dům otce mého otce.

Větry tu většinou vanou z východu.

Náš dům měl vždy svůj vlastní magnetismus a já jsem se mu bránil až do chvíle, kdy už dovnitř vstoupit nebylo potřeba. Tak jako i teď. Vždycky jsem našel množství důvodů, abych to oddálil. A pak mě dům zase jakýmsi zvláštním pavoučím způsobem chytil a nechtěl pustit. Čas to jen zhoršoval.

Zdlouhavé prodlévání na nějakém místě kazí duši, říkával otcův bratr, strýc Rudo.

V takovém případě musí někdo bezpodmínečně přijít, naházet vaše věci do auta, posadit vás na přední sedadlo a odvézt pryč. Jinak vás to může stát život.

Anebo něco úplně jiného. Kdo ví.

Jednou mě takhle přišla zachránit sestra Tina, bez ní bych tu zůstal zakletý navždy jako šílená Šípková Růženka.

Můj mobil se rozhodl stávkovat, telefonuji tedy mrzutému Bonymu z nedaleké pošty, že už jsem tady a jestli doopravdy nic z domu nechce. Když stojím ve frontě, pohled mi padne na vánoční růži v kelímku McFlurry.

Pan McDonald se tedy dostal až sem. Gratuluji!

Paní za přepážkou se na mě z neznámých důvodů usmívá.

V Brežanech se lidé obvykle znali od vidění. Když se to stalo poprvé, trochu jsem se lekl. Potom jsem pochopil, že mám otcovu tvář, tvář dědečka, tvář pradědečka… Rodinnou tvář, která se dědí z generace na generaci. Rysy se lehce obměňují, ale podstata zůstává stejná. Je to tvář, která slouží jako vizitka.

Nemusel jsem se ani představovat. Stačilo jít po ulici a dva tři lidé mě uctivě pozdravili. Oslovili mě (někdy nejistě, jindy mimovolně nebo bez přemýšlení) Alfonz a já jsem je trpělivě opravil: Adam. Jsem Adam. Většinou beztak neposlouchali a dál mi říkali Alfonzi, Alino, Ali nebo rovnou pane doktore.

Otec měl malou jizvičku na pravé tváři. V dětství jsem si myslel, že vznikla, když pil kávu, zapomněl si z ní vyndat lžičku a ostrý konec se mu otiskl do kůže. Nikdo mi to nedokázal vymluvit. Nevymizela ani s věkem, pozoroval jsem ji, když jsme sedávali v kuchyni. To už mě téměř neslyšel, což naši komunikaci velmi zjednodušovalo, protože mluvil jen on, já jsem měl poslouchat. Neuměl jsem od té tenké škvírky odtrhnout oči, jako by z ní cosi hypnoticky vyzařovalo.

2.

Když jsem byl malý, věřil jsem, že skříní tam nahoře se dá projít do jiného domu. Do stejného, jako je tenhle, jen mnohem tajemnějšího. Možná tam dokonce leží jeho zrcadlový obraz. Otevřete dveře, odhrnete oblečení a za ním jsou další dveře. Nepotřebujete klíč, nejsou zamknuté. Stačí zmáčknout kliku a… Za nimi podobné oblečení, které je třeba opět odhrnout, a potom stejná místnost…

To mě napadne jako první, když po dlouhé době vcházím do tohoto domu v kdysi tiché ulici nevelkého městečka Brežany. Tedy nevelké bylo předtím, před léty, teď nabylo a rozrostlo se, stalo se z něj veselé a špinavé město, jakých je v naší zemi plno.

Dům původně patřil prarodičům, potom rodičům a teď je prázdný. Člověk po chvíli už i trochu zapochybuje, jestli tu kdy vůbec někdo někdy žil. Ale zřejmě ano. Vše tomu nasvědčuje.

Je třeba jen v pološeru po paměti přejít ke skříňce s pojistkami a zapnout elektřinu — která kupodivu ještě funguje —, vyhnout se visícím pavučinám, vydechnout úzkost, vytáhnout rozeschlé dřevěné rolety, otevřít okna a vyvětrat. Pustit sem trochu čerstvého vzduchu.

Na všechno mám dnešní večer, noc a další den. Pozítří ráno přijede nákladní auto a stěhováci naloží všechno, co by ještě případně stálo za řeč.

Domem se obvykle linula vanilková vůně. Vlastně jsem si dlouho myslel, že jde o vanilku (kousek kdysi matka dávala do cukřenky), a všechno mi došlo, když jsem v drogerii objevil kolínskou a přivoněl jsem si — otec ji používal po holení a vytvářela zvláštní směs s cigaretovým dýmem rozptýleným v jeho pokoji. Falešná vanilka.

Zmizelo plno věcí. Zůstaly potrhané tapety, pavučiny, ostré rovné rozhraní béžové a bílé, oranžové a zelené, všechno z dob, kdy se otci nechtělo odsouvat nábytek pokaždé, když maloval stěny. Zůstaly teď jen nesmyslné čáry jako linie přílivu mého dětství. A skříň. Skříň nahoře na konci dřevěných točitých schodů vedoucích na půdu. To s druhými dveřmi a dalším zrcadlově obráceným domem vymyslel můj otec a všichni členové rodiny mu s tajuplným úsměvem přitakávali.

Sedám si na schody a vdechuji vzduch nasycený pachem vlhké omítky, vůní zatuchlých šatů a nevyvětrané místnosti. Trochu i přivřu oči, abych to mohl lépe vnímat. Srdce se mi rozrušeně chvěje.

Nikdy jsem se neodvážil dveře skříně otevřít. Tušil jsem, že tam visí jen kupa oblečení plného naftalínu. Nechtěl jsem zažít zklamání.

Otec si celý život vymýšlel, ale elegantně a šarmantně, a všichni mu proto věřili. Procházely mu věci, které by nikomu jinému neprošly. Jak by řekl můj vnuk, Bonyho Samko, byl superman. Mnozí nebrali vážně, že je léta těžce nemocný, a ani to, že zemřel. Ještě dnes se mě lidé na ulici ptají, jak se mu daří.

Jak se má pan doktor?

Doktoři přece bývají nesmrtelní, nebo ne?

Na tomhle schodišti rád sedával Vojto, můj kamarád, možná nejbližší ze všech, moje druhé já — ale takové obrácené. Chodíval sem dokonce i tehdy, když u nás nebyl nikdo doma. Líbilo se mu tady. Jednou se sem vplížil a přistihl otce, jak si po obědě tajně zapálil cigaretku. On, který svým pacientům tabák přísně zakazoval a všemožně je za to káral.

„Pane doktore, vy kouříte?“

Otec se obrátil za hlasem, co vycházel z tmavého kouta:

„Jedna cigareta neškodí, kamarádíčku. Musíš ale kouřit opatrně, abys to příliš nevdechoval — a vyfukuješ jen takhle stranou, koukni…!“

Vstávám a jdu po vrzajících dřevěných schodech nahoru. Lidé v jistém věku tuší, že se to někdy snadněji řekne, než udělá — ale když přinutím stará kolena spolupracovat, hýbu se. Tinina praštěná dcera Jenny znala všechny naše dětské pověry, a tak jednoho dne tu naši tajemnou skříň vyklidila, odmontovala z ní zadní stěnu a přistrčila ji ke dveřím do podkroví. Procházelo se tam skrz ni. Tak tedy otevírám skříň a vstupuji dovnitř.

Pokud by nějaký dům měl mít podvědomí, rozhodně by se nacházelo na půdě se vším, co jinde začalo být nepotřebné, ale nikdo nemá odvahu to vyhodit.

Vzduchem poletují drobné kousíčky prachu. Ve světle pronikajícím škvírami ve staré střeše vypadají jako ze zlata. Připomínají předválečný holandský Bols s tancující baletkou na setrvačník. Matka takovou láhev ukrývala ve skříni — v husté tekutině, která se během let pomalu odpařovala, visely zlaté plíšky jako zamrzlé v čase.

Na půdě se mi vždy těžko dýchalo.

Asthma bronchiale — říkal otec. Sliznici mi často podráždil oblak dýmu z jeho cigarety, zapalované tajně, aby si toho podle možností nevšiml ani on sám. Alergoložka mi neustále trpělivě opakovala, že v každém domě má prach úplně jiné složení, takže není v podstatě možné vytvořit účinnou vakcínu, aby si organismus na všechny ty mikroskopické buňky mrtvé kůže, srst zvířat a kousky všelijakých věcí, které se kdy v domácnosti vyskytly, zvykl. Prach z půdy mi dráždil oči a škrábal mě v krku. Možná tu poletovaly částečky mého otce, který žil v domě nejdéle a nakonec se stal jeho jediným obyvatelem.

Zakopávám o hromadu zaprášených věcí. Vytahuji fotografii s nalepenou velkou hlavou, pod ní svítí jakási stará bankovka. Školní sešity a opotřebované knihy, vybledlé plyšové hračky, otcovy lékařské záznamy.

Zápisník. Na rubu nálepka s neumělým nápisem Choroby psaným ručně. Na zašlé oranžové předsádce razítko MUDr. Alfonz Trnovský a otcův podpis, který si donekonečna cvičil na pijáky. Vedle velký diář firmy BAYER, na hřbetě rok 1937. Pamatuji si ho, jako malý jsem si do něj čmáral.

Pod ním leží Lékařská ročenka z roku 1943. V Seznamu lékařů na Slovensku podle stavu k 31. květnu 1939, přihlášených k uvedenému dni do lékařské komory ve smyslu paragrafu 3 zák. č. 56/1939 na straně 127 — Trnovský Alfonz, řím.-kat. — nar. 30. VII. 1912 — prom. 29. VI. 1935 v Bratislavě — prakt. lékař Brežany.

V dřevěné škatuli po staré šachové sadě (jako v každém poctivém příběhu se figurky postupně poztrácely) se povaluje kulaté razítko s hnědou kulatou hlavičkou zakončené obráceným kovovým nápisem MUDr. A. T. A ještě jedno s podélnou hlavičkou s nápisem Dr. Trnovský Alfonz, Brežany a napravo číslice 1.

A několik fotografií otcovy staré ordinace s všelijakými přístroji. Rentgen, lékařská skříň, horské sluníčko.

Tak přece tu kdysi byl, tohle jsou jasné důkazy!

Zmrzlý Ötzi z alpského ledovce měl v žaludku ještě nestrávenou potravu, v kapse jakési houby — a jeho fiktivní pravěký život se vyvíjel a měnil podle každé nově objevené drobnosti.

Představivost je strašná věc. Achillova pata lidského mozku.

Důkazy o existenci nicméně přibývají.

Septichen inject… sepsis post partum et post abortum. Pneumonia, ulcus cruris… REMED Praha. Žádám o zaslání vzorků…

A v albech hromada rodinných fotografií. Otec každou pedantsky opatřil popiskou — ano, náš oblíbený rodinný rys, nevěříme vzpomínkám a své paměti už vůbec ne. A to ani nemluvím o tom, že později popisky někdo další doplnil komentářem psaným fixkou, perem, ledabylým kostrbatým písmem a mimoděk tak vznikly dvě verze minulosti. Nechci ukazovat prstem, ale může za to matka, když se mezi rodiči věci tak nějak zkomplikovaly. Impulzivní, neklidná, energická, jen ne vždy tím správným způsobem.

Nedělní obědy, společné oslavy, skupinové obrázky lidí usmívajících se do objektivu. Matka v bílých šatech, v sandálech, ve fotografickém ateliéru obklopená růžemi. Matka v kloboučku sedící u rádia — zjevně poslouchající nějaký dobový hit, který si chtěla přehrát na klavíru. (1951) Matka s otcem v autě. Polino číslo jedna (pes) se vyklání ze zadního okénka… (1940) Matka s kamarádkami na koupališti… (1936) Naše nové auto (1940), já ladím rádio (1944) a naše třída v Brežanech — všechny děti se dívají do objektivu, vzadu u mapy Evropy stojí paní učitelka, vedle ní kamna a o kus dál věšáky s kabáty, na obrázku kostra lidského těla…

Poznávám se ve třetí řadě.

Na dně staré krabice leží i prosté smuteční oznámení v černém rámečku:

S hlubokým žalem oznamujeme, že nás dne 2. května 1965 navždy opustil můj drahý manžel, milovaný otec, bratr, tchán a strýc, podplukovník v. z. Vojtech Roško. Zemřel po krátké nemoci v Brežanech, kde byl i zpopelněn. Manželka Natália… Syn Vojto…

Vojtův otec.

A z druhé strany je něčím lepkavým — zřejmě tím báječným slaďoučkým sirupem proti kašli, který jsme s Vojtou chodili tajně upíjet z otcovy skříně — omylem přilepená pohlednice se sochou Lenina sedícího na podstavci v moskevském Kremlu. Hledí zadumaně do dálky, jako by mu najednou všechno došlo. Pochopili ho špatně? Vyložili si jeho slova mylně? Vždyť hlásal jen rovnost mezi lidmi. Štěstí. Pokoj. Mír. Lásku. Dělal to tak přece i soudruh Kristus!

Umělohmotná vrstva na povrchu pohlednice ze šedesátých let způsobuje, že socha jakoby plave v prostoru. Soudruh Lenin se vznáší v typické barvě východoněmeckého filmu ORWO, kde i hnědá vypadá jako odstín modré. Znám ji důvěrně, jako režisérovi mi rukama prošly kilometry filmových pásů v televizních střižnách.

Mohl bych takhle pokračovat ještě dlouho, ale začínají mi dřevěnět nohy a krátí se mi dech. Jako trofej si do kapsy roztržitě cpu prázdnou krabičku luminalu, doktorský diář, pod paži strkám ohmatanou knihu o Goyovi s barevnými reprodukcemi.

Scházím opatrně dolů a myslím na to, jak otec, tehdy před léty, když jsme ho s Petrem, mým starším bratrem, vzali v létě vykoupat do Sence — vzácná příležitost, kdy jsme si my tři spolu někam vyrazili (což se už tuším nikdy víc nezopakovalo) —, uklouzl na kluzkých, řasami obrostlých schodech. Uhodil se do hlavy a ztratil vědomí. Opatrně jsme ho uložili do trávy a snažili se ho probrat. Po chvíli otevřel oči, pomalu se posadil, rozhlédl se kolem a sáhl si na naběhlou bouli na hlavě.

„Člověče, vrátila se mi paměť!“

3.

V kuchyni ještě pořád stojí nerozbalená lednička. Krásná bílá, úplně nová. V zanikajícím domě působí trochu nepatřičně.

Velké lodě vyloží v přístavu plody z tropických zemí. A na přístavní rampě už čekají speciální vagóny, které pojedou do Československa. Roztřídili jsme je podle kvality na tři třídy — za 25, 20 a 10 korun… — čtu na útržku prastarých novin ležících na podlaze. A hned si vybavuji matku za šera v zahradě, shrbenou, tvář ozářenou jen slabým světlem — tehdy už babičku s neposlušnými šedivými vlasy, které při barvení chytly neuvěřitelný fialový odstín. S hráběmi v ruce, téměř klasický výjev — ačkoli pro ni zas až tolik ne.

Ale Millet nebo Benka by z toho byli celí pryč.

Dostojevský byl třída, v kvalitní bordó vazbě — Zločin a trest. Otcova oblíbená kniha. Kafkovi se dařilo o něco hůř — pět navlhlých knih, pečlivě zabalených v zažloutlém papíru. Vzala do ruky Hesseho Hru se skleněnými perlami a Rimbaudovu Sezónu v pekle. Původně se rozhodla, že se jich ani nedotkne, nechtěla s nimi mít nic společného. S těmito knihami, které on držel téměř denně.

Umřel týden před tím. Přechodil zápal plic — co jiného se dá dělat v určitém věku a v jistém stavu, než přechodit zápal plic? Strávili spolu půl století. To je dost. Víc než dost! Představovala si, že zatímco on už zůstane navěky zaseknutý na svém čísle, ona bude mít osmdesát sedm, osmdesát devět, devadesát, devadesát dva… čtyři… pět… Těšilo ji to. Konečně si začne užívat života, bude hodně cestovat, nechá přestavět dům, koupí nový nábytek. Hned po pohřbu objednala pračku a ledničku.

Jako bych viděl, jak ji píchlo v kříži, musela si na chvíli sednout a natáhnout se. Jistě si představovala, jak její kosti pomalu přicházejí o vápník, jak tuhnou a ztrácejí pohyblivost, jak z nich postupně uniká život. Součást její oblíbené hry Hlava-ramena-kolena-palce. Nekonečné nemoci, o nichž vyprávěla s takovou láskou.

A už drží v rukou Tacitovy spisy a prsty se jí třesou nedočkavostí. Kolem vládne listopad, mrazivý, až z něj modrá pokožka. Vítr jí profukuje kabát. Od úst stoupá pára.

Otcova samotka, jak ji on sám nazýval, zůstala přecpaná knihami, jen s miniaturním prostorem na spaní, kam se jen tak tak vešel. Mámě to vždycky lezlo na nervy. Mluvit spolu přestali už před lety, a ačkoli se nerozvedli, každý bydlel na jiném konci města.

Člověk má pravděpodobně vymezený určitý počet slov, která má druhému říct. Když se jednoho dne vyčerpají, nic se nedá dělat. Stejně jako se lidé po dlouholetém soužití začínají víc a víc podobat jeden druhému, tak se moji rodiče čím dál víc lišili. Také si později mezi sebou vyměnili sotva deset pokaždé stejných slov, jako by se jejich slovní zásoba scvrkávala a scvrkávala. Jistě k tomu přispívala i otcova zhoršující se nemoc. Tři dny předtím matka konečně uskutečnila svoji velkolepou pomstu. A zase ji vidím a představuji si ji, jak kráčí o holi shrbená, ale rozhodná po štěrkem vysypané cestičce k velké bráně. Na měděné střeše kostela sedí černé vrány, zevnitř se line vůně kadidla. Určitě ji tehdy ten pocit hřál u srdce. Nadechovala se s radostí. Sedla si do lavice úplně vpředu k zapáleným svícím. Pompézním plačtivým hlasem se ozvaly varhany a ona se dívala někam nahoru směrem k barevným vitrážím a kamsi za ně, kde ho cítila. Mého otce Alfonze Trnovského. Usmívala se. Jako by se tu mezi studenými zdmi zhmotňovala jeho tvář, tvář muže, který jí teď patřil se vším všudy. Tvář popelavá a zuřivá, jako už dlouho ne. Kdo ví, zda mají duše tváře? Kdo to ví?

Otec v Boha nikdy nevěřil, byl přesvědčeným ateistou. Byl sice pokřtěný a absolvoval svaté přijímání (hlavně kvůli svým rodičům — dědeček Albert by mu to neodpustil), ale nic víc. Naopak chybělo málo a matku za války nepokřtili, protože se otec odmítal vyzpovídat. Přišlo mu to absurdní. Nakonec ho přemluvili. Byla to totiž — jak se píše v laciné dobrodružné literatuře — otázka života a smrti.

Až farář z dominikánského kostela, který před časem oživili a zrekonstruovali (matku to na chvíli určitě překvapilo, protože sem nevkročila už přes šedesát let), se nechal obměkčit, přesně jako jeho kolega kdysi za války. Slíbil jí trochu předraženou zádušní mši, ale matka se rozhodla, že si to může dovolit. Začali se jí už totiž hlásit zájemci o unikátní Gershwinovy nahrávky na šelakových deskách, které otec celý život sbíral. Nyní je přece svobodná a volná! Tak volná jako teď se necítila ještě nikdy.

A hlas dominikána slavnostně promlouval: „Alfonz Trnovský byl statečný člověk a dobrý křesťan. Dobrý a čestný. Je to pro nás všechny veliká ztráta. Alfonz právě předstupuje před tvář Spravedlnosti. Doufáme, že Bůh k němu bude milostivý. Amen!“

Matka seděla v kostele sama. Tenhle cirkus se jí před ostatními povedlo dokonale utajit. Dobře věděla proč. Všechno mi prozradil až ten dominikán. Dohrály varhany, matka se pomalu zvedla a ztěžka kráčela směrem ven.

A zas je tu zahrada a matčin prudký kašel uprostřed nezvykle chladné květnové noci.

Ještě jich pár zůstalo. Lorca, Aloysius Bertrand, Verlaine a nějaké papíry, hromada papírů, které popsal otec. Hází je do ohně k ostatním, mění se v uhlíky a tenké proužky popela. Prudký vítr je roznáší kolem jako sypký tmavý sníh. Pohrabáčem rozevře tvrdé desky, aby dobře hořely. Oheň se zmocní zažloutlého papíru. Olivová zahrada se otevře a zavře… Naslouchej tichu, mé dítě…

Vyrvi mě ze stínu… Córdoba. Daleká, sama. V šedém popelu jsou černá písmena. Matka vdechuje dým. Prsty jako by přišly o cit, téměř jimi necítí svou tvář. Jsou prokřehlé. Oheň vzplál a potom najednou zhasl a jen doutnal. Zůstal jen kus vazby barvy bordó… VIČ DOSTOJEV… — oznamují odřená pozlacená písmena. Vazba je doopravdy kvalitní. Ledový vítr jí rozevírá cípy kabátu. Zkřehlá je tiskne k sobě. Přepadá ji prudký záchvat kašle. Stojí tam nepatrná u doutnajícího ohýnku v zahradě tohoto velkého domu.

Ráno se probudí s vysokou horečkou. Když jí večer přivezou novou ledničku, dodací list podepíše jako ve snu.

Ta lednička tu teď uprostřed kuchyně svítí bíle a zbytečně. Ani ji nestihla vybalit.

Slovenské přísloví říká, že smrt přichází do vysmýčeného domu. O příslovích si obvykle myslím svoje, ale tohle tedy skutečně vyšlo.

4.

Staré časy teprve přijdou — ušklíbal se často strýc Rudo, otcův bratr, když přišla řeč na minulost. Až později mi došlo, jak to vlastně myslel.

Nejdřív to chtěl syn Bony, potom, o mnoho let později, dávno po sametové revoluci, Matúš, můj vnuk. Ve škole jim dali za úkol sestavit rodokmen. Podrobný — se jmény, příbuzenskými vztahy, zaměstnáními, tituly, roky narození a úmrtí.

Když to bylo poprvé, začátkem sedmdesátých let, dost jsem se lekl, jestli tak nenápadně prostřednictvím školy a dětí nehledají nějaké skryté kádrové souvislosti, které by mohli využít nebo zneužít. Bony nakreslil na slepené papíry velký rozvětvený strom a nechal mě přemýšlet. Hned po obědě zmizel ven do krásného slunečného dne. A já jsem na rodokmenu pracoval celou neděli až do večera.

A hned se mi vynořovaly rozličné příběhy, které se vyprávěly v rodině. Mého budoucího dědečka, malého opu Alberta vzali jednou rodiče do Vídně — potřebovali tam něco zařídit. Právě domlouvali ubytování v hotelu, když v tom s hukotem v přízemí vedle recepce zastavil velký výtah. Otevřely se dveře, za nimi osvětlený prostor. V Brežanech nic takového neměli, a opa Albert si myslel, že to už je ten pokoj, v kterém budou bydlet, že ho poslali dolů za nimi. Stál tam s vytřeštěnýma očima. Na výlet vzali i děvče ze sousedství. Z nedostatku jiného slavnostního oblečení ji rodiče navlékli do kroje. Před Štefansdómem na ni všichni zírali jako na exota. Byla to Albertova budoucí žena, oma Mária, moje babička.

V Bonyho rodokmenu vystupoval opa Albert jako dělník a oma Mária jako služka. V Matúšově rodokmeni se z něj stal stavební inženýr. Upracovaný a nijak zvlášť bohatý. To byla nakonec pravda. Oma Mária měla malou živnost a dělala po domácnostech manikúru. Doopravdy.

Opa Albert zemřel mladý při důlním neštěstí. Na staré fotografii drží oma Mária malého Alfonze, mého otce, na kolenou, okolo stojí starší sourozenci a vedle něj strýc Karol. Jejich otec už je mrtvý, Alfonz se narodil tři měsíce po jeho smrti. A přece je s nimi — tvář opy Alberta vystřihli z jiné fotografie a nalepili ji místo strýcovy — velkou hlavu posadili přímo na útlá ramena. A tak byla rodina konečně kompletní.

Tu fotografii jsem přinesl společně s jinými věcmi z půdy. Předtím ji jako rodinnou relikvii opatroval můj otec. Občas ji vytáhl, když si myslel, že ho nikdo nevidí. V těžkých chvílích se ke svému poslepovanému otci obracel a vedl s ním dlouhé rozhovory.

Zda opa Albert odpovídal, není známo.

S matčinými předky to vypadalo hůř — matčin otec byl židovský obchodník, na brežanské poměry celkem bohatý, jmenoval se Béla Blau. Nedokázal jsem si představit, že by to takhle stálo v našem rodokmenu z roku 1974. Stal se z něj tedy Vojtech Modroch, to mi znělo jako počestné (ač dost průhledné) jméno a pracoval jako úředník na poště v Brežanech. Představoval jsem si, že by ho to zas tak moc neurazilo, ať tak či onak — i to je práce s dokumenty. Dokonce jsem ho na oplátku nechal i déle žít. Bydleli jsme tehdy s rodinou v čím dál anonymnější Bratislavě — na ulici Malinovského, v domě plném lidí z celého Slovenska, a stejní byli i Bonyho spolužáci, takže diskrétnost zaručena. Prozrazení nehrozilo.

Šedesát let po smrti se zejde Blau v Matúšově rodokmenu vrátil ke svému jménu i zaměstnání, a tak už to doufám i zůstane. Stihl umřít ještě před válkou (doopravdy), takže se nedožil všech těch věcí, co by se mu určitě staly. Správně umřít je velké umění. On, jenž se tak moc bál smrti, si na tom dost zakládal. Kdoví, jestli se mu podařilo najít tu biblickou červenou jalovici bez vady a poskvrny, na niž nebylo dosud vloženo jho. V těch posledních bezstarostných dnech vzal s sebou i moji babičku Sáru — jeli v dešti příliš rychle autem značky Laurin Klement 360, ročník 1926, a v aleji, která už neexistuje, narazili asi kilometr před Brežanami do stromu. Jsou tací, kteří říkají, že přesně takhle to má být — rostoucí automobilismus nám pomáhá odejít ze světa důstojně a tak říkajíc v nejlepším.

Babička neboli jinak bobe Sára nepracovala a starala se o domácnost — u Matúše. V Bonyho rodokmenu pod jménem Štefánia dřela v továrně.

Vždyť i otec často říkal: Nostalgie jsou vzpomínky na něco, co se nikdy nestalo.

Zvlášť ve střední Evropě.

A moje matka… Její původ zůstával nejasný, nikdy o tom nechtěla mluvit. Jako malou si ji z neznámých důvodů osvojila židovská rodina, tak zněla oficiální verze a jinou jsem se od ní nedozvěděl.

Tedy, pokud nemám věřit epizodám z krásné literatury — že když se dívce z lepší rodiny poštěstilo zplodit dítě, poslali ji k příbuzným, pokud možno někam daleko. No a když se vrátila, dítě vychovávali jako jejího mladšího sourozence. Některé věci se zkrátka nedozvím — o to víc si je můžu domýšlet.

Za Slovenského státu brali matku jako židovku, nikdo se jí na nic neptal. Žádné domýšlení, žádná představivost. Holá fakta. V konečném důsledku je můj syn Bony skutečně echt pravý Slovák, protože v jeho těle koluje česká, maďarská, německá, polská, židovská a koneckonců i slovenská krev, a tak to má být. Středoevropské cuvée. Něco dostal ode mě, něco od matky — od bláznivé blouznivé a krásné Zuzany, kterou jsem neviděl už přes deset let, ať je jí život lehký.

5.

Pokud mám být skutečně upřímný, do Brežan jsem se vrátil i díky těm kostem. Pořád mi nedají spát.

Celé to vlastně spustily. Někdy v polovině osmdesátých let, když byl otec v nemocnici. Postupně jsme se jeden druhému vzdalovali, i když jsme jen tak seděli vedle sebe. Až vedle něj jsem doopravdy zjistil, jak těžké může být setrvat s někým o samotě ve dvou. Já s otcem?

Jistě, zní to zvláštně, když si vezmeme, že zůstal na krku mně. Sestra Tina byla vždy jednou nohou v Anglii (což bylo předmětem všelijakých výmluv) a bratr Peter, ten byl pryč zase trochu jinak. Prvorozený syn, korunní princ, s hlavou plnou velkých myšlenek, s právem na vlastní život. Vytrpěl si dost, ano, říkávala matka. Mohl by nám všem být příkladem, ano, říkávala matka. A vždycky přidala nějakou notorickou příhodu z jeho útlého dětství — z porodnice ho přinesli v třesoucích se rukách, a když si měl kvůli lepšímu trávení prdnout (s prominutím, i bez něj), uskutečnila se náročná vědecká operace. Mně už jenom bez cavyků, aby se to tam uvolnilo, vrazili do zadku verzatilku. Tyhle příhody jsem zbožňoval! On — velký zářivý hrdina a já — výškrabek s tužkou v zadku.

Dá se dokonce říct, že vztah k otci jsem znovu získal díky těm kostem — to se stává a v případech, jako je smrt, to ani není nic neobvyklého. Ale tohle smrt nebyla, tedy alespoň ne smrt mého otce.

Před tím zvláštním podzimním dnem (nad domem s nekonečným kejháním táhly divoké husy a mé počínání sledovala jen sousedova kráva, která vydržela celé dni nepohnout se z místa) jsem byl hluchý a slepý, díval jsem se jen přímo pod nohy a zoufale jsem se snažil nespadnout a o něco nezakopnout. Fungování světa jsem nerozuměl — a nerozumím mu asi ani dnes, ale na tom nezáleží. Potom se mi najednou otevřely oči.

Zkrátka — po návštěvě otce jsem šel ještě jednou zkontrolovat prázdný dům a už jsem se chystal k odchodu, když jsem si na něco vzpomněl. Jako malý jsem si pod starým tisem za domem zahrabal v malé truhličce svůj dětský poklad (četl jsem tehdy Ostrov pokladů od Stevensona a moc se mi líbilo něco zakopat a až po letech to vyhrabat). Tu chvíli jsem si dokonce přesně pamatoval — otec kosil trávu, trochu poprchávalo a já jsem sbíral velké slimáky, nosil je pod ten tis, kde jich mohlo být i kolem dvaceti, lezli tam a vesele pouštěli sliz. Tehdy jsem ukryl poklad.

Tis už dávno skáceli, příliš se rozrůstal a matce to překáželo ve výhledu z kuchyně (jinak by tu stál určitě dodnes — tis je starobylý strom, jehož věk za běžných okolností několikanásobně překračuje lidský život), zůstal po něm jen práchnivý pařez. Zahradu už tenkrát tvořily jen zpustlé stromy a polozřícená zeď na jejím konci, omotaná provizorním plotem z pletiva. Chuligáni z okolí, co sem chodívali krást meruňky a švestky, ho vždycky hravě přeskočili. Teď se tu dá už jen prodírat divočinou — Řím ve vrcholném stádiu úpadku.

V ten obyčejný podzimní den jsem vzal lopatu, kterou ještě nikdo nestačil odnést, a šel jsem vykopat svůj dětský poklad — protože jindy bych to už určitě neudělal. Nevěděl jsem, kde začít, správné místo jsem si nepamatoval.

A tak jsem je tedy našel. Kosti a nakonec i lebku, v mělkém hrobě pod tenkou vrstvou půdy…

Jen otec věděl o zahradě všechno. Kromě něj sem téměř nikdo nechodil.

Truhličku jsem sice vyhrabal za chvíli, ale o dost víc mě zajímalo to druhé.

Pro náš vztah se mi zdá typické, že jsem otce objevil prostřednictvím hromádky kostí, které mu navíc ani nepatřily. Jako by se jednou z hlavních postav v mém životě stal nenápadný statista. Začala mě zajímat minulost. Zajímalo mě, co se tu mohlo stát.

6.

Za okny se stmívá, studená ulice tiše šumí, rozsvítil jsem několik malých světel. Dvě žárovky podezřele bzučí. Prošel jsem se po místnostech a rozhodl se, které kusy nábytku je třeba zachránit, pár věcí jsem zabalil a teď sedím v zaprášeném křesle utopený v čase. Člověku vždycky chybí jeho domácí rituály. Mně tedy určitě. Vzal jsem si s sebou sice několik knih, ale každou jsem po přečtení několika vět zase zavřel a odložil. Všechno v tomhle domě mě odvádí od soustředění.

Poslouchám občasné zapraskání. Každý zvuk je zesílen o prázdné ticho, jako by se tu procházela neviditelná zvířata. To praská vysušený nábytek, už rok nevsákl ani kapku politury. A pak si sem z ničeho nic nakráčím já, otevřu dveře a do nehybnosti přinesu proudění vzduchu, přivleču svou bezohlednou vlhkost! Místností se rozléhá suchý a skřípavý protest proti surovému vyrušení.

Lehám si na gauč a dívám se, jak plynou stíny.

Nenápadně přichází i večerní tíseň, moje oblíbená. Velké prázdné domy ji za soumraku přímo přitahují. Než definitivně padne noc, budu se v ní převalovat jako ryba v oleji. Znám to. Stará dobrá úzkost!

Abych ji zaplašil, představuji si všechny ty dělníky a řemeslníky, co tenhle prostor dávali dohromady, všechny ty, co z něj vytvořili pokoj. Nahodili stěny, vsadili okna a dveře, všechno vymalovali a natřeli barvou, pak ji vyvětrali, seškrabali prskance a ztuhlé loužičky, pověsili záclony (aby nikdo neviděl, co se děje vevnitř — to se nazývá soukromí a obyčejně začíná u záclon a na malých městech u nich také končí), ufuněně dovalili nábytek a rozestavěli ho… Kdo to byl? Muži páchnoucí omítkou a slivovicí, zpocení a svalnatí, s víčky pokrytými zaschlou barvou, popel z cigaret a mastná pleť, to vše pod taktovkou opy Alberta (toho, který si na tenhle dům kdysi vydělal v Suezu stavbou průplavu), který si do ničeho nenechal mluvit a nikoho nenechal bez dovolení s čímkoli hnout. Tak těsně s tím domem zůstal spojený, až se mi zdálo, že kdybych teď chytil velký jídelní stůl a odtáhl ho k oknu — což konec konců celý život navrhovala nebohá oma, ale z piety to neudělala —, opa Albert by to i na dálku celého jednoho křídla — dvou pokojů a kuchyně se spíží — ucítil, vstal by prudce z postele a jako pavouk po vlákně by okamžitě odhalil nesrovnalost. Rozrazil by dveře a přinutil by mě uvést všechno do pořádku. Kdyby tu, pochopitelně, někde byl.

V tomhle domě, kde každé hodiny ukazují jiný čas. Anebo všechen čas naráz.

Úzkost.

Otevírám lékařský diář BAYER, co jsem přinesl z půdy. Do Denních poznámek jsem si kdysi psal deník. Mé směšné kostrbaté písmo se roztéká všemi směry po zeleně rámované tabulce s nápisy: Číslo / Datum / Jméno pacienta / Anamnéza / Diagnóza / Léčení / Zvláštní předpisy / Mzda / Zaplatil / Poznámky.

13. III. pondělí

Když jsem se dnes probudil slyšel jsem jak si tatínek s maminkou povídali. Když jsem otevřel oči tatínek se právě ptal maminky jak vysokou jsem měl včera horečku. Já jsem vykřikl a řekl mu: „třicet šest“. Tatínek mi pak řekl že už se můžu obléknout a trošku chodit sem tam po pokoji. Měl jsem radost. Celý den dnes létají letadla a bombardují Sálavu protože je zamrzlá. Tenhle rok zamrzla hodně a na ten led napadal sníh a když se teď led a sníh rozpouští voda se rozlévá a lidi kteří bydlí u břehu Sálavy mají zatopené sklepy.

U večeře mi tatínek vyprávěl o mrakodrapech v New Yorku. Strašně mě to zajímá. Zvlášť když mi tatínek řekl že kdo bydlí v padesátém poschodí jede nahoru výtahem pět minut. Člověk by si přitom mohl i zdřímnout.

A pod tím stojí drobnými písmeny:

Luminal Hypnotikum a Antiepileptikum.

Ten den byla naše třída plná hluku a tmy. Učitelka, paní Horecká, dokonce někoho poslala zatáhnout těžké závěsy, které se používaly, když moc pražilo slunce. Tmou znělo jen chichotání, šeptání a její podrážděný hlas. V řadě jsme se strkali a postupně jeden po druhém předstupovali před tabuli k přístroji vyzařujícímu slabé modré mléčné světlo. Rent-gen, šeptali si ti, co ani neuměli vyslovit písmeno R, i ti, co takhle složité slovo ještě neslyšeli. Rentgen stál na kolečkách. Každý měl vystoupit na okrouhlou plošinu, opřít se zadní částí těla o nízký pultík, hlavu vložit do opěrky, zvednout ruce a chytit se dvou držadel nad hlavou. V tu chvíli se mohlo se začít.

„Další!“ ozval se otcův hlas.

Otec seděl u přístroje v bílém plášti, na tváři speciální brýle.

Viděli jsme jen jeho siluetu a útlé obrysy dětského těla.

Slabé světlo zhaslo.

„Další…!“

Připomínalo mi to brzká večerní představení v brežanském kině Slovan. Obvykle tam s námi sedával i páter Savický, zástupce ředitele katolického gymnázia a autor publikace Romantické toulky po Brežanech — známé ozdoby místních knihoven, zvlášť kvůli bordó-zlaté obálce se vzorem brežanského kroje (tu knihu četl kromě pátera málokdo). Bděl nad mravností promítaných záběrů. Seděl hned vedle otvoru, kterým proudil obraz z promítací kabiny, a když se mu zdálo, že ve filmu není něco v pořádku — polibkem počínaje a odhaleným ženským předloktím konče —, okamžitě zakryl kloboukem objektiv promítačky a kinosálem se rozezněl jeho trošku směšný, na muže příliš vysoký hlas:

„První, druhá a třetí řada ven!“

Tam seděli nejmladší žáci. Museli se poslušně zvednout a opustit kino. Teprve potom mohlo promítání pokračovat.

„Další…“ řekl otec monotónním hlasem do tmy.

Na řadu přišel útlý chlapec. Chytil ho za ramena a přitlačil k přístroji. Prosvítil ho.

„A toto by mohl být Vojto…“ utrousil.

Otec mu neviděl do tváře, ale měl ho takříkajíc v rukou.

„V pořádku!“

Plácl ho po zádech.

„Ne, že se zase budete s Adašem po škole toulat!“

Co se vlastně dá říct o Vojtovi Roškovi? Byl to můj nejlepší přítel. Nejbližší, jakého jsem měl. Dnes už nežije, ale to je úplně jiná část příběhu.

V knihách jeho matky, paní Natálie Roškové, se psalo:

Který muž se narodil pod nadvládou Panny, je často zvědavý a vychloubačný, rád přispívá na dobročinnost, ale ne pokaždé se mu za to dostane vděku a pochvaly. Zamiluje se do něj jedna bohatá vdova, on si ale vyhledá šikovnou a duchaplnou pannu a stane se mnohonásobným otcem.

O posledním výroku bych mohl hodně vyprávět. A budu. Možná ještě jedna věc: Otec na svém rentgenu zjistil, že má situs viscerum inversus. Neboli obráceně uložené vnitřnosti — srdce napravo, játra nalevo, jako by přišel z jiného, zrcadlově obráceného světa.

A skutečně, v mnohém byl mým pravým opakem. Každému z nás něco chybělo. Doplňovali jsme se.

Zhruba do dvacátých let dvacátého století se rodilo a umíralo doma. Až potom se začaly rodičky uchylovat do krásných a čistých sterilních nemocnic. Šlo to všechno velmi pomalu — takže i já jsem se narodil doma. No a Vojto byl první dítě z Brežan, které přišlo na svět ve zbrusu nové poliklinice. Nic to neznamenalo, ale od chvíle, kdy se naučil mluvit, to každému zdůrazňoval, jako by měl nějaké zvláštní privilegium. Předpokládám, že to způsobila jeho matka, paní Natália.

Vojto v naší době platil za velkého specialistu na myši. Uměl jakoukoli chytit, aniž by jí ublížil. Potom jsme většinou vzali brčko, strčili jí ho do zadku a foukali. Nafoukli jsme ji vzduchem tak, že se nevešla do díry. Jen bezmocně narážela do stěny a snažila se dostat dovnitř a schovat se. Pak najednou s velkým hlasitým prdnutím splaskla a utekla.

Vojtův otec byl voják, přesněji vojenský stíhací pilot. Často jsem ho u nich na zahradě vídal, jak v khaki kalhotách s kšandami, v bílém tílku a s perfektním účesem sekal dřevo nebo stříhal stromy. Jejich koruny trochu vzhledem připomínaly jeho vlasy, alespoň tak se mi to tehdy zdálo.

Učil Vojtu střílet ze vzduchovky. Cvičili, když paní Natália pekla bábovku. Vojto vzduchovkou zručně ostřeloval rozinky.

29. IV. sobota

Ráno musím rychle vstávat. Jdu ke svaté zpovědi. Čekali jsme tam tak dlouho, dokud nás páter Savický neposlal k jezuitům. Pak jak jsme šli po ulici trhali jsme i s Vojtou papír na kterém byly naše hříchy a jeden papírek jsme hodili na ulici a druhý do kanálu aby to nemohl nikdo slepit. Taky jsme si koupili dva litry pukanců a v parku jsme s ostatními hráli kuličky. Přinesl jsem si jich dvanáct a domů jsem si jich potom odnesl šedesát tři. Po obědě jsem si sedl ke stolu dělat si úkoly. Od třetí až do deváté jsem dělal úkoly. Jsem dělal výkres, pět příkladů jsem vypočítal, sloh o svých sourozencích Tině a Petrovi a naučil jsem se básničku. Večer si jdu lehnout brzy protože už jsem ospalý.

Hlavou mi pořád vrtá jedna věc — byl Ježíš Kristus katolík, nebo luterán?

Bactifebrin na terapii umělou horečkou.

Otec si vždy potrpěl na silnou rodinnou atmosféru. Zlí jazykové tvrdí, že si moji matku Bertu vzal jako dceru bohatého židovského obchodníka jen kvůli penězům. (Bylo dost frech to tvrdit, dokonce až v jistém smyslu chucpe. Ale u nás doma se tím nikdo netrápil.) Měli spolu tři děti — dceru a dva syny, jedním z nich jsem já.

Já.

Říká se, že když lidé začínají větu tímhle slovem příliš často, myslí jenom na sebe. Ale tohle je přece můj příběh. Tedy — příběh mého otce, který se do mě převtělil. A příběh Bonyho, do něhož jsem se později převtělil já. A on-já-otec se později převtělí dál, vlastně už se to děje. Žádná dlouhá tenká bílá čára od minulosti k budoucnosti totiž neexistuje. Všechno je kruh. Vážení a milí, tak to prostě je!

Kruh.

Léta před válkou se v mé hlavě podobají výjevům z kolorovaných filmů. Anebo scénám z fotografií, na nichž na vylepšeném pozadí s vylepšenou barvou hledí strnule do objektivu lidé, co se ze všech sil snaží tvářit přirozeně. Abyste na obrázku vůbec něco rozpoznali, je potřeba dost světla, plno světla, tmavá místa sem nepatří, beztak se nedají postihnout.

A tak zůstane jen stylizovaný otisk života s rýmovačkou: Jako to moře bez konce, lásko moje, na věky musí náležet mně drahé srdce Tvoje. Jako to moře vzbouřené je láska naše mladá, jak ptáček svoje hnízdečko, tak já mám tebe ráda! A moře na dekoraci se vzdouvá a celou scenérii zaplavuje romantickým žbluňkáním.

Tu fotografii otce a matky z léta kdovíjakého roku mám.

Jako oko v hlavě střežila matka velký sešit podlouhlého formátu s velkým ozdobným nápisem Beliebte filmstars. V obalech od čokolády Lindt und Sprüngli se ukrývaly fotografie amerických a německých herců — Gary Grant, Charlie Chaplin, ale i Paul Hörbiger nebo Marlene Dietrich, které bylo třeba nalepit na příslušná místa, abyste toto album milovaných filmových hvězd měli kompletní. A matka se snažila ze všech sil — dost v té době přibrala a trápilo ji to.

Hrát si s albem bylo zakázáno. Velice se rozzlobila, když viděla, že ho někdo z nás drží v rukou. Přinesla ho jen občas, v neděli po obědě, když měla dobrou náladu a otec pospával na gauči a opatrně — já budu, Adaško, listovat! — nám ho ukazovala.

Otec předstíral odpolední spánek, i když se začala z gramofonu linout hudba, která se matce s jejím milovaným albem nerozlučně spojovala. Často zněly filmové písně, a když ne — pak František Krištof Veselý zpíval melodie z operety Pod cizí vlajkou. Vždycky mě fascinovalo, jak s lehkým maďarským přízvukem deklamoval: Nájkrajši kút, v šírom sveté je mója rodná zem… Tá jediná ma pré mňa tóľko krás…!

Po natažení perka klikou se na kotouči roztočily křehké rozbitné šelakové desky s velkými nápisy Esta, Ultraphon nebo His Master’s Voice (s pejskem, který poslouchá hlas svého pána linoucí se z ampliónu gramofonu).

Občas se k nám přidala i Sára Blau — moje židovská bobe, která s oblibou podřimovala v křesle a neúspěšně se tvářila, že nás poslouchá. Ji si například nedokážu představit jinak, než jako vystřiženou z papíru, protože zemřela příliš brzo. Rozpohybovaný neživý obrázek. Nakrátko ostříhané vlasy a na nich paruka. Přikrývala si ji ozdobným šátkem s malými perličkami — jak se na starou pobožnou židovku slušelo.

Zbožňovala macesy. A vůbec všechno s macesy spojené. K snídani je nacpala do hrnku a zalila bílou kávou. Do zlaté slepičí polévky goldene jojch dávala maco kneidlach, knedlíčky z pomletých macesů, zelených kousků petržele a husího sádla, aby zůstaly jemné, lehké a pěkně plavaly.

Prarodiče sice měli dvě sady nádobí a jedli košer, ale dovolili, aby si jejich dcera vzala góje. Zejde Blau diskutoval s Bohem tak často, jak jen to šlo — na šestou ráno se chodil modlit do aškenázské modlitebny a na osmou ještě pro každý případ zašel do sefardské. Zřejmě aby mu z toho, co se dělo mezi Nebem a Zemí, nic neuniklo a dokončil, co začal. O svátku Purim posílal, jako všichni movitější židé, peněžitý dar rabínovi určený chudým. A když v létě přicházeli žebrat židovští šnoreři z Haliče a Mukačeva, pohostil je koláči a strčil jim do kapsy pár drobných.

Ani moje matka, ani prarodiče, ani strýcové Armin a Oskar neměli typické židovské rysy, o nichž se tak zeširoka psalo v antisemitské brožuře Zrcadlo židů z roku 1925, pečlivě ilustrované podivnými zpotvořenými obrázky od vyšinutého českého malíře Karla Rélinka. Židi tu za temných nocí vraždili křesťany, sváděli jejich ženy a všemožnými způsoby je ponižovali a okrádali o peníze a majetek. Žádné velké zahnuté nosy, připomínající údajně při pohledu zpředu číslici 8, žádné velké odstávající špičaté uši ani hnědé oči.

Sedávali jsme spolu všichni při nedělním obědě. Takový sen oblečený do technicoloru to byl.

28. VI. sobota

Dnes byly hasičské zkoušky. Plno hasičům se po skvělých kouscích i tleskalo. Hasičské zkoušky tu nebývaly ale teď tu jsou protože je vedro. Přišlo se podívat plno lidí. Já jsem se úplně zapomněl najíst jak jsem to zamyšleně pozoroval. U oběda jsem ani nemohl dýchat jak bylo parno. Pak jsem se osprchoval.

Tonophosphan silně účinkující a nejedovatý preparát fosforu. Trvalý, stimulující a tonizující účinek na oslabené srdeční svalstvo.

V létě bývalo v Brežanech všechno vyprahlé a rozpálené.

Vzduch jako by stál a nehýbal se. Tak to prý vypadalo i před první světovou válkou, ospale a líně. Říká se, že městští radní chodívali po práci, správně rozparádění, popíjet do hotelu Zum Goldene Hirsch se skleněným nazlátlým jelenem nad vchodem. Měli tam v hotelové restauraci, stranou od všeho hluku, vyhrazené separé.

Seděli tam určitě i večer 28. června 1914 a stejně tak i večer 28. října 1918. Když vzrušeně přiběhl městský sluha a razil si cestu mezi stolky, ani si ho nevšimli. Teprve až když na prahu celý zadýchaný vykřikl: „Právě vznikla Československá republika!“

Je to tak, Rakousko-Uhersko, ta obrovská měňavka nesmyslně se roztahující po střední Evropě už dodělávala. Nic jiného se jí ani přihodit nemohlo.

A starosta se obrátil k městskému sluhovi s plnou pusou červeného vína, polknul a mávnul rukou: „Nehme to na zítřek!“

Heslo, které by klidně mohlo být součástí brežanského městského erbu, který jinak obsahuje obligátní hrozen vína, šíp svatého Egida neboli Jiljí a velké písmeno B. Pod to by se ten nápis hodil. Ne spisovně, ale v dialektu: „Nehme to na zítřek!“ Velmi výstižné.

Zvlášť když u nás pořád ještě pokračovalo devatenácté století. Jeho výhonky pronikaly hluboko do mého dětství. A ne a ne to skončit.

O nedělních procházkách se špacírovalo po náměstí. Mladý, štíhlý a pěkně upravený otec si oblékl oblíbený smetanový oblek, matka letní šaty (a samozřejmě letní klobouk, protože stále potřebovala nosit něco na hlavě), my s bratrem jsme cupitali oblečení v námořnických oblečcích a sestra v šatečkách. Takhle je to alespoň zachyceno na zažloutlé fotografii, kterou právě držím v ruce.

Je nemyslitelné projít kolem cukrárny a nestavit se v ní, protože děti se dožadují zmrzliny. Na snímku se zrovna míjíme s Vojtou a jeho rodiči — všichni se srdečně zdraví, Vojtův otec vystavuje na odiv parádní vojenskou uniformu, momentálně je poddůstojníkem, vojenským pilotem, nevím jaké šarže.

Cukrárna patřila Puškárovi. Otec u něho často vzadu hrával karty s několika dalšími Brežaňany. Odtud nosil nejčerstvější novinky. I nějací židé se tam občas ukázali. Jako zvěrolékař byl pan Schreiber velmi vlivná osoba, podobně jako advokát pan Reis. Ten se nicméně takové oblibě netěšil. Lidé totiž dávají přednost spíše těm, kteří bičují vášně, nestojí o to, aby jim někdo vymlouval hlouposti.

Sedával tu i Ambi Krebs, který rád chodil bez klobouku, přestože ho s sebou vždycky nosil připnutý ke kabátu sponkou. Ambi Krebs si v Brežanech z rozmaru zřídil malou soukromou botanickou zahradu. Dospělí se mu smáli, děti ho obdivovaly — za symbolický poplatek dělal prohlídky svých exotických keřů a stromů, než ho o ně připravila tuhá zima v roce 1944. Říkával, že sedět můžeš kdekoli, jen tam musí být stálý přísun jídla a pití. A samozřejmě cigaret.

Puškár rád a často vyprávěl příběh o tom, jak jeho matku přepadly na cestě ze hřbitova porodní bolesti a porodila u neznámých lidí, za prvními dveřmi, na které zabušila. A dnes že na tom místě stojí jeho cukrárna. Nikdo mu to nevěřil.

Měl zvláštní slovník. Když si například v zápalu mariáše nechtěně nahlas uprdnul, plácnul po zádech nejbližšího souseda a vykřikl: Buenos Aires, amicenko! K otci si ale nic takového nedovolil, dokonce si stále vykali. Jinak mlel neustále něco ve stylu: Bůh cukrářů mi nadělil krémeše. Bůh chorob mi nadělil tyfus.

Puškárova cukrárna tedy předběžně — alespoň na fotografii — stojí na náměstí.

Nahrneme se dovnitř. Já, bratr Peter a sestra Tina (Tina chtěla, abychom jí říkali Tina, protože se jmenovala Marta, ale nelíbilo se jí to — takhle si všichni mysleli, že je vlastně Martina). Naši zůstanou stát venku na slunci.

„Mně jahodovou…!“ křičím.

Puškár přes dveře zdraví otce:

„Dobrý den, pane doktore!“

Tina do mě šťouchne a osopí se na mě:

„Říká se — prosím!“

„Jahodovou… Prosím!“ zašklebím se na ni.

„Hned to bude…,“ říká Puškár a ujímá se zmrzlinářské naběračky.

„Pro mě vanilkovou,“ říká Tina.

Cinká mincemi. Dávají je jí, což mě dost uráží.

„Říká se — prosím!“ vykřikuji.

Starší bratr Peter se jen směje. Kdoví proč, on zmrzlinu nikdy rád neměl.

„Sedmdesát čtyři celých a třicet setin,“ usmívá se Puškár.

„Co…?!“ valí oči Tina.

„Říká se — prosím!“ strkám do ní zlomyslně.

„Sedmdesát čtyři celých a třicet setin!“

Tina zkoumá drobné v dlani a neví, co dělat.

„Pomůcka — jedna koruna československá se oficiálně rovná třiceti sedmi celým a patnácti setinám miligramu zlata.“

„Hmm.“

„Můžeš zaplatit ve zlatě. Nebo i v korunách. Mně je to jedno.“ Puškár se nadšeně usmívá, tím vším se náramně baví.

Zmatená Tina položí na pult dvě koruny, olízne žlutou tající zmrzlinu, teče jí po ruce, a otočí se ke dveřím.

„Na shledanou…!“ volá za námi Puškár.

Vybíháme ven.

Otec se před výlohou baví s paní Nebesárovou. Je to andělíčkářka, říkává o ní matka, a já dost dlouho nechápu, co tím myslí, ačkoli to nepravděpodobné příjmení mi mohlo leccos napovědět. Honíme se kolem a snažíme se co nejvíc zamazat od zmrzliny, která v nesnesitelném letním pařáku kalupem taje.

„Říkáte, že plodová voda měla zelenožlutou barvu?“ ptá se otec a tře si špičku nosu. Zdálo se mi vždycky, že Nebesárovou nemá moc v lásce. Nedůvěřuje jí, a proto se vyjadřuje opatrně, aby si náhodou něco nevyložila jinak, než jak to on myslí.

Nebesárová přikyvuje.

„Při zdánlivé smrti je kůže novorozence modročervená, obličej a celé tělo oteklé; ruce a nohy trochu napjaté, konečník sevřený, srdce bije slabě a nepravidelně a pulz v pupeční šňůře ustal nebo je nepravidelný… Když dítěti strčíte malíček do krku a hrdlo se stáhne, musíte se pustit do oživování. Je třeba ho položit na záda a z ústní dutiny odstranit hlen. Z úst a z krku, rozumíte?“

Nebesárová přivírá oči jako velká kočka a snaží se všechno zapamatovat.

„Potom ho musíte chytit za hrudník a několikrát s ním pořádně zatřást. Pak mu jednou rukou zvednout nožičky a několikrát ho plácnout po zadečku, znovu ho chytit za hrudník a několikrát s ním zaklepat. Kdyby neožilo, je potřeba postříkat obličej a hrudník studenou vodou. Pak by mělo začít pomalu dýchat a růžovět. Ale musí se pokračovat, dokud se pořádně nerozpláče.“

Nebesárová děkuje, někoho z nás pohladí po hlavě, jinému pocuchá vlasy, usměje se a odchází. Otec se připojí k nám.

Ano. Kdyby v té chvíli někdo stiskl spoušť a udělal fotografii, zachytil by svět, ve kterém jsou všichni šťastní a dobře naladění. Svět, ve kterém se nikdy nic dramatického nedělo, neděje a dít se nebude. Nic nehrozí. Dokonalý prosluněný svět jednoho líného ospalého nedělního odpoledne v jakémsi slovenském městě Brežany.

Tu fotografii někdo doopravdy udělal. Vyretušoval, dobarvil a opatřil razítkem ateliéru Nežný a spol. Zastavil se na ní čas, který nikdy neexistoval.

Dokonce za námi v pozadí právě v té chvíli, kromě několika dalších, prochází Ičko Šroubek. Shrbený pase po každé maličkosti, kterou lze najít na ulici — šroub, matice či ložisko —, všechno si to pěkně nese domů. Každou věc rozebere a složí a pokaždé mu z ní ještě něco zbude. Na dvoře se mu hromadí haraburdí, karosérie aut a všelijaké součástky, o kterých by už nikdo nedokázal říct, k čemu vlastně kdysi sloužily.

Ičko Šroubek je i šikovný obchodník. Prodává pořád těch stejných pět šest věcí, hrdý předchůdce moderního marketingu.

„Prosím, jen se podívejte! Speciální nůžtičky na květiny a nožík na ořezávání doutníků! Račte vyzkoušet!“

„Ukažte… Před týdnem jste říkal, že jsou to francouzské nůžky na úpravu řas a nůž na korek!“

„Ano, ale to bylo něco docela jiného. A nevěřili byste — zákazníci se o to mohli poprat! Teď mám ale dvě prvotřídní novinky! To je něco dočista jiného. Nenechte se zmást!“

„Jen nepovídejte — pamatuji si tady ten nápis!“

„Snad si, milá paní, nemyslíte, že bych vám lhal. Nemám k tomu sebemenší důvod. Je možné, že se tyto nůžtičky dají použít i na řasy, ale především jsou určené ke stříhání květin. Stejné je to i s tímhle nádherným nožíkem — používají ho na doutníky, ale když si k němu bude pan domácí ráčit skleničku vínka, nůž na korek jako když najde!“

„Promiňte prosím — ale minule jste mi tvrdil, že je to břitva na ořezávání ztvrdlé kůže na patách.“

„To musí být nějaký omyl. Moc mě těšilo a poroučím se!“

A někde v dálce, kde ho ve skutečnosti můžu tušit jen já, se prochází náš zubař, doktor Gronský — ortodoxní žid, teď právě jako vážený občan na procházce se ženou. Kdo ví, čemu se v zubařském žargonu říká zlatá žíla, ale něco takového pro něj představoval můj otec. Nosí cvikr a starosvětský klobouk, jako by chtěl neustále připomínat, že ať už to dnes vypadá jakkoli, staré dobré časy kdysi doopravdy existovaly.

7.

Jak tak listuji, natahuji se po flaštičce noaxu na nočním stolku. Na lžičku nakapu pět kapek a spolknu. Hořká chuť se mi rozlije po jazyku. Od doby, kdy jsem měl tu komplikovanou zlomeninu nohy, to tak občas dělám. Nejčastěji večer. Lékař mi tenkrát předepsal noax proti bolesti. No co — něčím si přilepšovat patří k lidské přirozenosti. Cigaretami, alkoholem nebo třeba v případě starších dam nevinným ibalginem. Jen tak, pro náladu. Za chvíli se mi rozsvítí v hlavě. Ne moc, jen trochu. Bony by tomu řekl tuning.

Jedna z fotografií, které si prohlížím při světle malé lampičky, ukazuje průčelí našeho domu, na kterém ještě svítí úhledná tabulka z čisté mědi: Alfonz Trnovský, soukromý lékař. Po jisté době vystřídala první — lacinou, smaltovanou. Co už na fotografii vidět není, je otcova ordinace — projít bránou, po schůdcích nahoru a potom dvakrát doprava. Přispěl mu na ni zejde Blau, dalo by se říct, že ta suma představovala matčino věno. Původní pokoj s kuchyní předělali na ordinaci s čekárnou — známky předchozího účelu byly víc než pozorovatelné, alespoň na začátku.

Otec studoval medicínu na univerzitě v Bratislavě, což stálo, podle rozličných zmínek, nemalé peníze, ale s příslibem lákavé a laskavé budoucnosti.

Občas na to období vzpomínal, i na báječné intravenózní opice, když si s kolegy mediky píchali čistý alkohol. Vždycky se mu na tváři rozhostil romantický výraz. Prošel ve své době běžným evolučním vývojem: medik — externista — demonstrátor — pomocná vědecká síla — nehonorovaný asistent. A potom si po nějaké době konečně založil praxi.

Okamžitě si dal vytisknout vizitky a ihned je rozesílal:

MUDr. Trnovský, bývalý asistent neurologické kliniky v Bratislavě, externí lékař urologické kliniky, jakož i hospitant všech ostatních klinik tamtéž a státní nemocnice v Nitře, si dovoluje oznámit, že se etabloval v Brežanech v Hurbanově ulici 18. Nejmodernější léčba, elektro fyzikální terapie, horské sluníčko, solux, diatermie.

V ordinaci visel diplom doktora lékařských věd na nenápadně nápadném místě, aby jej pacienti mohli obdivovat, než jim otec vystaví recept.

Měl tam i malou místnost na rentgen, na kterou byl náležitě hrdý a pravidelně ji ukazoval všem návštěvníkům. Zvenku, protože rentgen je samozřejmě citlivý přístroj, který není určený k okukování. Tmavá komora s tabulkou se zlatým nápisem na černém podkladě byla prázdná, protože otec na ni zatím neměl peníze. Zvědavý pacient by na to nepřišel, ani kdyby se podíval dovnitř, do tmy. A žárovka nefungovala.

Hned vedle visel velký oranžový plakát s černobílou fotografií krásné dámy v plavkách a v koupací čepici, která nadšeně mávala na někoho mimo obrázek. Usmívala se pod velkým nápisem STÁLE SLUNEČNO, který dál pokračoval POD LAMPOU PHILIPS „BIOSOL“ a dole textem Lidské tělo potřebuje slunce! Těch málo volných dnů a dovolená pracujícího člověka nepostačí ve většině případů zajistit tělu potřebné množství zdravých slunečních paprsků. Lékař je proto často nucen vyrovnati tento nedostatek umělým ultrafialovým zářením.

Do dámy v plavkách jsem byl zamilovaný mezi pátým a šestým rokem svého života, měli jsme intenzivní milostný vztah, poznamenaný vášní, žárlivostí, hádkami a nakonec definitivním rozchodem.

Ano, otec si nejprve žil dost nad poměry — o tom svědčí lesklá tabulka, parádní vizitky, neexistující rentgen a stejně tak neexistující horské sluníčko, ale i samotné zařízení ordinace, které pro změnu existovalo a lesklo se chromem a nerezovou ocelí, až z toho přecházel zrak. Rád předstíral i plný diář — často ho matka v té době přistihla s telefonním sluchátkem u ucha (ano, telefon jsme také měli, s číslem 46–75), jak listuje prázdnými stránkami a všechny pokusy o dohodnutí termínu doprovází nesouhlasnými zvuky, až nakonec teprve na pátý nebo šestý pokus měl volající konečně štěstí. Otec zkrátka ze začátku plno věcí fingoval a i díky tomu se mu postupně začalo dařit.

To je běžný recept nejen v tomto povolání.

Nejprve pacienty navštěvoval pěšky nebo na kole. V noci spal trhaně, protože očekával každou chvíli zlověstné zaklepání na okno, které by ho vytáhlo z postele a odvedlo kamsi do tmavé noci. Později koupil Pragu Piccolo, protože návštěvy u nemocného autem jsou dražší a všechny předepsané léky mnohem účinnější.

Říkal to i usměvavý firemní agent v perfektním obleku. Nabídl otci americkou cigaretu a pozval ho do Puškárovy cukrárny na náměstí na kávu a zákusek. Promluvil s ním, vysvětlil mu přednosti vozidla a projeli se v něm kolem náměstí a po mizerných cestách za městem.

Otec si potom zřídil ordinaci i v patnáct kilometrů vzdáleném Nevedově a dvakrát týdně tam dojížděl autem. Místní měli tak velký strach z aut, že hned u prvního domu stála cedule s nápisem Auto 6 km! Kdo jel jen o trochu rychleji, musel zaplatit pokutu. Rychlost občas měřili na náměstí, ale otec se z toho obyčejně vyvlékl tak, že zastavil v půlce cesty. Nepříčetný starosta dokonce kontroloval, jestli řidič v zatáčkách troubí, a mohl dostat pokutu, pokud tak neučinil.

Všechno to svého času způsobil Ambi Krebs — když ho přinesli do otcovy ordinace se zlomeninou spodiny lebeční a z nosu mu vesele kapal mozkomíšní mok. Za Nevedovem narazil do stromu a utrpěl těžký otřes mozku.

Administrativní záležitosti v ordinaci vyřizovala většinou matka a kromě toho ještě sterilizovala použité nástroje. Pacientů přibývalo a na oběd se otec často nedostal před šestou a na večeři před půlnocí, skoro nespal. V ordinaci zvonil telefon bez přestávky.

V lékařské záložně měl k dispozici sto tisíc korun, takže si nakonec do tmavé místnosti koupil i přenosný rentgen značky Heliodor-Duplex („s plnou ochranou proti vysokému napětí a škodlivým rentgenovým paprskům“). No, a protože potřeboval dodržovat jisté dekorum, každé ráno chodil k holiči, který kolem něj pobíhal s břitvou v bílém plášti. Otec se sám holit nesměl, aby náhodou nepřišel do řečí. Konkurence by ho mohla snadno pomluvit. Ze stejného důvodu využíval při návštěvě pacientů z lepších rodin služeb osobního řidiče (shodou okolností Ambiho, pokud měl právě čas), který po dobu vizity leštil karosérii a vyčkával s trpělivým úsměvem. Lidé zbožňují situace jako z filmu, zvlášť na malém městě plném malých lidí, kteří zůstali malými, i když se město zvětšilo a napuchlo, rozlilo se do okolí a dostalo označení „okresní“, ale i tak navěky zůstalo malým městem. Zakletým, hrdým na svou nesmírnou malost a svoje malé způsoby.

Otec pokaždé pomalým a důstojným krokem přešel přes náměstí a nadzvednutím klobouku zdravil známé. Při holení četl noviny a poslouchal, co je ve městě nového.

Holičství si tehdy otevřel matčin bratr, strýček Armin, který neustále vtipkoval a vyprávěl anekdoty. Otec chtěl jen klid, a tak se nuceně usmíval a občas řekl „Hmm“ anebo „Ehm“, případně „Opravdu?“

Armin často chodíval s černou koženou taškou, podobnou otcově lékařské, stříhat členy rodiny Silbersteinů, kteří si žádali pouze žida, do jejich velkého domu na náměstí. A tak určitě vyprávěl i o tom, jak si starý Silberstein, obchodník s látkami, zavolal ke smrtelné posteli své dva syny Artura a Alberta, kteří se na smrt nenáviděli a jistě by spolu dobrovolně nezůstávali v jedné místnosti, nebýt této výjimečné příležitosti, na kterou se v koutku duše tak trochu i těšili. Silberstein senior ležel v propocených peřinách, v ruce držel chléb s máslem a v horečnatých očích měl slavnostní výraz. Zavolal si je a oni ho obklopili.

„Dívejte se dobře!“

Zakousl se do chleba a synové si až teď všimli tenkých podlouhlých papírků, co ležely na másle. Tak je to ochromilo, že nedokázali čemukoliv zabránit. Otec se cpal svými drahými známkami — všemi těmi přetisky padesát na padesát a jinými vzácnostmi. Těžko to popsat jinak, než že je jednoduše sežral, než se ti dva stihli pohnout z místa a vyrvat mu je z rukou, zpod jazyka a mezi zuby.

„Tak — abyste se o ně nemuseli hádat! Teď už můžu spokojeně umřít.“

Pro Armina byly hlavním tématem ženy v jakékoli podobě a skupenství — matka říkávala, že zůstal starým mládencem jen proto, aby mohl být neustále k dispozici.

V ordinaci si otec osvojil zajímavý zvyk hovořit s pacienty ve třetí osobě.

„Léky užíval pravidelně?“

„Co ho bolí?“

„Kašle?“

A potom na obnaženou hruď přiložil chromovaný konec fonendoskopu.

„Dýchá! Zhluboka dýchá! Otočí se! Dobře.“

Dýchá, dýchá!

Monako byl zvláštní tvor. Když mu bylo třicet, otec mu po důkladném vyšetření řekl, že ta tmavá místa na snímku jsou tuberkulóza a že má před sebou zhruba rok života. Že i když necítí bolest, tak krev, kterou vykašlává, znamená, že plíce už jsou napadrť. A že by měl hned odcestovat do Hágů.

Z otcovy ordinace šel navzdory otcovu doporučení rovnou do hotelu Zlatý jelen a objednal si láhev červeného vína a krabičku cigaret. Položil to vedle sebe a k tomu rentgen svých plic.

Celý večer se na něj díval, pil víno a zapaloval jednu cigaretu od druhé. Pak si objednal další cigarety a další láhev… A hleděl a hleděl na svoje plíce na modročerném obrázku se svým jménem na spodní straně. A nad ránem, když už kokrhali kohouti a bar zavírali a on měl v sobě čtyři láhve vína a padesát cigaret, vstal od stolu a šel domů.

Řekl otci: „Tu noc jsem se s tím vyrovnal tady, v hlavě.“

A žil ještě mnoho let. Na to, jakou měl ještě v otcově životě sehrát úlohu, působil jako špatně převyprávěný vtip.

Jednou večer, když už se otec chystal k pozdní večeři a sestřička Zdenka mu hlásila, že je čekárna prázdná, do ordinace vstoupila rozrušená mladá dáma, která se zamilovala do muže se špičatými botami barvy bordó, vpředu pobitými plíšky. To jediné totiž dokázala říct o tom tajemném neznámém, který byl možná obchodním cestujícím pravděpodobně z nějakého velkého města, snad z Prahy, a utekla s ním. Bydleli spolu po různých hotelech, všechno vypadalo dobrodružně a romanticky, dokud jednou ráno ještě za svítání v těch svých apartních bordó botách neodkráčel neznámo kam. Když se to tak vezme — zamilovala se vlastně do těch bot.

Jmenovala se Klaudia a ještě nějak. Chtěla od otce potrat. Byla to Klaudia s velkým K., kdyby se dalo napsat ještě větší, než je obvyklé na začátku jména. Velké K. Klaudia Horváthová. Otec by o tom mohl vyprávět.

Předběžně ji vyšetřil a řekl, že to pravděpodobně není těhotenství, ale nevěřila mu. Řekla, že chápe, že má jako lékař svoje mravní zásady a myslí si, že není důvod, proč by se měla dítěte zbavovat. Že jí chce jen něco namluvit. Ale ona potřebuje jistotu — vždyť za pár týdnů by už mohlo být pozdě a nic by se nedalo dělat. A tak chce pana doktora moc poprosit — aby ještě zkusili injekci (slyšela, že injekce pomůže, když to není ještě moc pokročilé). Není třeba žádná operace. Bude mu velmi zavázaná.

Otec jí tedy nakázal, aby se svlékla, přichystal velkou stříkačku a vstříkl jí do hebké pružné pokožky pořádnou dávku destilované vody. Když přišla za dva týdny, zářila štěstím. Děkovala, že injekce zabrala a teď už že je všechno v nejlepším pořádku.

8.

Vždy jsem obdivoval otcův smysl pro pravidelnost a systém. Měl například ve zvyku brzy ráno vstát, vyběhnout v pumpkách, v blůze zapnuté až po krk a v čepici na nedaleký kopec, udělat pár dechových cvičení, rozcvičit se a běžet zase domů. Předtím chvíli postál na kopci, pozoroval ranní slunce (pokud právě viselo na obloze), dýchal zhluboka a sám pro sebe si říkal, jaký je to krásný den a v jakých to žijeme skvělých časech.

Cestou domů obvykle potkával děkana Peterského. Otce vždy uctivě pozdravil a většinou se zdálo, že se — kromě obvyklých stížností na revma a začínající dnu — chce na něco důležitého zeptat.

Otec si myslel, že se mu to jen zdá, ale nakonec z děkana vylezlo:

„Promiňte… Ráčíte prosím, pane doktore, chodit do kostela?“

Otec přitakal.

„To je dobře, moc dobře! Odpusťte mi, že jsem vás neviděl na mši svaté, ale není se čemu divit. Kostel bývá o nedělních bohoslužbách, chválabohu, vždycky přeplněný!“

„Já ale na mše nechodím.“

Peterský ztuhl. „Zúčastnit se ve sváteční den mše svaté je přece naše křesťanská povinnost. Ale i tak je od vás pěkné, pane doktore, že aspoň občas ráčíte chodit do kostela.“

„Abyste mi rozuměl, nechodím se tam modlit.“

„Ne? Tak to mi budete muset vysvětlit.“

„Chodím do kostela na revizi mrtvol, otče. Mělo by se to podle předpisů provádět v místě, kde dotyčný zemřel. To bych ale musel chodit i na Volovec, do malých vesniček v kopcích, kam se dá dostat jen pěšky. Ztratil bych tím hrozně času. A mrtvé tak jako tak před pohřbem přivezou vystavit k svatému Egidovi.“

Děkan Peterský se zprudka otočil a odešel.

Peterského kaplan Jablonický se občas svezl s otcem k nemocným. Pragou po silnici a potom do kopce na žebřiňáku. Otec pacienta prohlédl, kaplan mu dal poslední pomazání, když už se — podle brežanského dialektu — chystal do hliníku, hodili do sebe nabídnutou slivovicí a odvezli se zpátky k autu.

Jednou je málem přibrali do průvodu komunisti. Otec mě tehdy vzal s sebou, abych měl výlet. Museli jsme v autě počkat, než projde prvomájový průvod. Nechyběli v něm ani učni z dřevařské školy, které tam nahnal jejich mistr. Byli nadšení, že nemusí v tak krásný den trčet v lavicích. Funkcionáři se pomalu vezli na vypůjčených kolech s ráfky propletenými červeným krepovým papírem. Před nimi kráčeli trubači, každý s velkou červenou šerpou. Zněla zpotvořená internacionála, protože nikdo z nich neuměl pořádně zpívat ani hrát. Po manifestaci pozval předseda místní KSČ všechny na oběd do restaurace v hotelu Zlatý jelen, aby ukázal, jací jsou komunisti štědří a lidoví.

Otec se za průvodem jen otočil a utrousil směrem ke kaplanovi Jablonickému:

„Bůh to všechno vidí a náramně se baví.“

„No tak, pane doktore!“

9.

Vojtova matka měla hezké jméno Natália. Kdykoli se představovala, neopomněla zdůraznit, že ji rusofilní matka pojmenovala podle Puškinovy lásky Natálie Gončarenkové, jedné z nejkrásnějších žen své doby. A ještě dodávala, že kvůli ní umřel Puškin v souboji. Kdoví, jestli chtěla manželovi naznačit, aby jí také přinesl takovou oběť. Jestli ale potřebovala, aby se pro její půvab vzdal nějaký básník života a tvorby — tedy aby její tělesná krása zničila krásu duchovní, a to jen pro to potěšení z ničení, měla si za manžela raději vybrat Jána Smreka, jehož verše tak obdivovala. Bohužel se s Mistrem nikdy nesetkali.

Pocházela ze známé brežanské katolické rodiny, kde všechno mělo svůj důvod a pravidla. Přesně se vědělo, kteří lidé jsou v pořádku a kteří ne — což se navenek projevovalo aristokratickou povýšeností a vírou, že členové této ctihodné rodiny představují míru celého vesmíru. Podle nich dobrotivý Bůh rozhoduje, co je dobré a co špatné, ne naopak. Natália Rošková od Něj dostala darem velkou krásu s výraznými lícními kostmi, širší oblou tvář, velké zelené oči, rozhodnou panovačnou bradu a dlouhé černé vlasy. Slušelo jí, když se zlobila, a stávalo se to opravdu často.

Když jsme si hráli ve Vojtově pokoji s jeho dřevěnou armádou — vzpomínám si na jeden takový den —, z obýváku zněly útržky křiku a potom třískly dveře.

„Nána!“ ozval se Vojtův otec, zatímco si to rázoval chodbou.

Vyběhla za ním a křičela.

„A co ty tvoje kolena, věčně zelený od trávy?! Co?! Jaks k tomu přišel, ty děvkaři?“

Potom si všimla, že dveře do Vojtova pokoje jsou dokořán, nasadila úsměv a zvolnila krok.

„Nedáte si limonádu, chlapci?“

Po kladné odpovědi odešla do kuchyně, odkud se znovu začal ozývat křik.

V Brežanech se tak trochu vědělo (nebo se to alespoň proslýchalo), že si ji Vojtův otec vzal v podstatě proto, že pocházel z chudých poměrů, z deseti dětí, přičemž pro něho jako pro nejmladšího už v domě nezůstalo místo a logickým řešením situace se stala vojenská škola. Natálii se zamlouvala jeho letecká uniforma, jemu dům, do kterého se vzápětí přestěhovali. V přízemí měl Natáliin otec velký obchod s drobným zbožím.

Druhým důvodem — o kterém mi Vojto řekl až mnohem později při flašce své oblíbené metaxy — bylo i to, že aby otec získal stálé místo v armádě s možností kariérního růstu, musel být ženatý. A jelikož právě chodil s ní, požádal ji o ruku. Kromě toho s ním prý v té době už měla za sebou dva potraty, takže to jaksi zůstalo v rodině, a potom se narodil Vojto a potom jeho bratr Teo. Vojtův otec měl ale rád jiné ženy — méně komplikované, přítulné, nezávazné —, o čemž tak trochu svědčila i ta zelená kolena. Často se svým stíhacím plukem setrvával všude možně, jen ne doma.

„Tady máte tu limonádu, chlapci!“ řekla paní Natália a položila podnos s dvěma sklenicemi a karafou na stůl.

Musela to všechno obstarat sama, protože před dvěma dny vyhodila služku Elenku a ještě za ni neměla vhodnou náhradu. Elenka musela odejít, protože si začala s židovským lékařem Friedlem, který sem přijel z Nitry na prázdniny. I když je spolu viděli jen jednou na večeři, v Brežanech to znamenalo hodně. A tak se dostali do řečí a Elenka musela odejít.

V ten den se měl konat Salón, takže si paní Natália odpoledne nakonec půjčila personál z hraběcího zámku. Kuchaře a dvě služky. Salón se obvykle konal v její milované Slovenské jizbě, kde nechyběly valašky, na míru vyřezávaný malovaný nábytek, obrazy, sádrový bača s ovčáckým psem a typický brežanský kroj.

O předcházejících akcích tohoto druhu svědčila především Kniha návštěv v kožené vazbě, kterou si paní Natália úzkostlivě vedla. Něco do ní napsali nebo nakreslili všichni významnější návštěvníci. Několika zápisy v knize se vyznamenal starosta (současný i předchozí), notář Levendovský, děkan Peterský, operní diva Jarmila Kšírová, dokonce i František Krištof Veselý. Paní Natália vždy toužila po tom, aby se její byt (ráda ho, sedíc u krbu, hladíc vzácnou medvědí kožešinu a popíjejíc desetileté portské, nazývala skromným příbytkem) stal jakýmsi výkladním salónem města Brežany.

Pokoušela se sem nalákat i jednoho dva básníky, kteří ve městě působili, ale ti jí utekli do Bratislavy — tam měli vydavatele nebo ty správné kavárny. Z místních umělců sem pravidelně chodíval jen páter Savický, zástupce ředitele katolického gymnázia a autor upovídaného historického románu, proslulého hlavně svým slabomyslným dějem.

Páter Savický, kromě jiných předností a spisovatelských choutek, byl i legendárním otcovým pacientem — trpěl všemi existujícími chorobami, občas k nim dokonce přibylo i pár těch, na které se teprve přijde. Rád o nich mluvil a patřičně přeháněl. Chlubil se svým arzenálem léků. Na všechno něco měl. Na bolest, na nachlazení, na vyrážku, na ospalost, na přílišnou bdělost, na smutek, na přílišnou veselost, na skleslost, na přílišnou skleslost, na bystrou mysl a podobně. Házel je do sebe jako bonbóny. Vždycky nějaký cumlal v ústech a nezřídka nabízel i ostatním.

10.

Na hlavním náměstí — tam, kde je teď jen proluka mezi domy, jež čeká na svoji příležitost ukrytá za billboardem TESCO — stál před válkou malý koloniál. Nad vchodem velký nápis, vevnitř černá navoskovaná podlaha, za pultem pěkně v čistém bílém plášti pan prodavač Malánek. Obvykle se usmíval, i když pro to neměl důvod. Byla to jeho maska, kterou už neuměl odložit.

Pan Malánek představoval to jediné v Brežanech, co se v průběhu let neměnilo. Stál na stejném místě se stejným výrazem ve tváři — v létě, v zimě, na podzim, na jaře i tehdy, když nedaleko jeho obchodu vybuchl ruský granát, s nímž si u Sálavy vesele hrály děti, a i když výlohou proletěl Ambi Krebs v novém austrodaimleru. Stál tam, když mu koloniál znárodnili, a stál tam, i když mu navlékli jiný, lacinější bílý plášť z bulharských umělých vláken a vyměnili vybavení a nápis nad vchodem za hranaté písmo SAMOOBSLUHA.

Pan Malánek stál za pultem i tehdy, když mu otec jako údajný následek přechozené španělské chřipky diagnostikoval morbus parkinsoni — třásl se, tvář měl strnulou a mluvil, jako by skandoval nějaká hesla. Stál tam, protože se kvůli nemoci nemohl hnout z místa, a když už se pohnul, nedokázal se zastavit. A tak raději zůstával pěkně za pultem.

Pokud si dobře pamatuji, pro dítě představovaly tu nejlákavější věc bonbóny na váhu ve skleněných dózách. Dnes mám pocit, jako by v celém koloniálu byly jen ony. Na nic jiného si nevzpomínám. Čistý velký prostor, na pultě dózy plné bonbónů.

Jiné věci jsme tu totiž nekupovali. Otec skoro všechno dostával od vděčných pacientů. Ať už zabíjeli prase nebo husu, vždy mysleli i na svého pana doktora. Nosili nám kotlety, sádlo, zeleninu, ovoce, brambory, kuřata, klobásy, šunku a domácí víno. Vypadalo to, jako by se na nás průběžně sypal roh hojnosti. To se stává, když má někdo v rukou váš život.

V domácnostech vládlo božské ticho, dokud nepřišlo rádio.

Naším domem se linul kromě občasného šelakového orchestru jen zpěv omy Márie. Tichá noc, tmavá noc, krásna je, srdiečko mi nedá pokoje. Mesiačik, ten celú noc nejde spať, vedel by o láske povedať. Láska sa k polnoci premení. Sláviček hájičku šveholí.

Ale jakmile se ten přístroj jednou objevil, vyhrával bez přestání. Umělci v rádiu nejdřív vystupovali naživo nebo tam někdo pouštěl desky. Rozhlasové hry dávali se všemi náhodami, chybami a schválnostmi. Později do soukromí vpadla televize, moje sladká, milovaná, nenáviděná televize, to zařízení sloužící k vypnutí mozkové činnosti. Ale to mělo ještě nějaký ten čas trvat.

Teď v domě zase vládne ticho. Poslední noc se to tak patří. Všechno, co se tu stalo, je už dávno pryč.

Křížem přes chodbu téměř naproti kuchyni bývala kdysi jídelna, jinými slovy salón. Teda, těžko říct, jestli se ta místnost tak dá nazvat i dnes. Za okny se zvedl vítr, znovu tu všechno hvízdá a klape, jako poslední léta otcova života.

Otec se neúnavně snažil dodržovat rodinné rituály, nebo tedy alespoň to, co si pod nimi představoval. V neděli se slušelo uspořádat pravý nedělní oběd. Nedělní oběd v tradičním duchu, například okolo roku 1938, měl svoje ustálená pravidla — vařila se silná slepičí polévka, samostatně ležely na talíři krky, nožičky a žaludky a vařená zelenina. Jako hlavní jídlo se podávalo smažené kuře s brambory. Nebo husa, případně kachna od vděčného pacienta; se zelím, knedlíkem nebo lokšemi. K tomu sladký rajčatový kompot s rumem nebo kompot z vařených jablek. Plus lahodný Crème de Menthe.

Seděli jsme okolo velkého stolu s otcem v čele. Pravidelně k nám přicházel jeho bratr, strýček Rudo i s tetou Julkou a synem Filipem, mým bratrancem, a obvykle i někdo z matčiny rodiny. Strýček Armin, strýček Oskar s tetou Rózkou a dětmi. Všechny možné rodinné oslavy se u nás přirozeně odkládaly na neděli.

Asistoval jsem při servírování Terce, naší pomocnici a kuchařce. Strýček Rudo mě pravidelně poučoval, čítaje z příručky o stolování: „Základní pravidla obsluhy u stolu jsou… Za prvé: Jídlo a nápoje pokládáme na stůl vždy pravou rukou po pravici stolovníka. Za druhé: Mísy podáváme levou rukou po levici stolovníka. Za třetí: Nápoje naléváme vždy pravou rukou po pravici stolovníka. Za čtvrté: Talíře uklízíme a měníme vždy z pravé a levé strany. Za páté: Nechť obsluhující ke stolovníkovi nikdy nenatáčí lokty, s výjimkou podávání polévky ze šálku. Za šesté: Obsluha nechť se vždy chová pokud možno nehlučně a skromně. Všechna jídla se podávají dvakrát, podruhé i těm, kdo si poprvé nevzali. Nabízet lze vždy, nikoli však do jídla nutit, to je neslušné. Tento nevhodný způsob pohostinnosti by bylo záhodno odstranit i na vesnických hostinách, kde hojně vzkvétá!“

Strýček Rudo měl o pár let víc než otec, pracoval jako inženýr a užíval si svůj ateismus. Rádi se s páterem Savickým hádali o náboženských otázkách (a odpovědích), ale většinou si dávali pozor, protože jakmile jednou začali, o ničem jiném už nebyla řeč. Z těch debat vycházeli většinou oba posíleni a upevněni ve svých přesvědčeních — zpocení a šťastní si nakonec podali ruce jako dva potlučení boxeři.

Strýček Rudo měl ve zvyku na závěr podotknout něco milého: „Kříž je vlastně symbolem popravy, že, otče? Zamlouvalo by se mi náboženství, které by mělo jako symbol šibenici — možná by stačila jen oprátka, aby to bylo efektní. A teď si představte, že ji budou všichni ti lidé nosit na krku! Prostě nádhera!“

Rudo byl plešatý, s drobnými chomáči vlasů po bocích hlavy, což vypadalo trochu jako tonzura — dodávalo mu to mnišské vzezření. Vždy měl pod krkem ubrousek, vždy přicházel hladce oholen a zvlášť takhle v neděli kolem sebe šířil vůni mýdla a kolínské. Člověk věci neznalý by ho určitě tipoval na plukovníka ve výslužbě ze starých časů, kdy mělo poctivé vojenské povolání ještě jiný zvuk.

Jako odborník na stavbu mostů strávil delší čas v Africe (vztah ke konstrukcím zdědil zřejmě po opovi Albertovi) a často hovořil o věcech, které tam viděl:

„Stojí v dlouhých frontách na špinavou vodu, ani není vidět na dno. Páchne, jako by se do ní někdo vychcal, a oni nám budou říkat, že jsme jim zničili civilizaci. Kecy!“

Svého času prošel celou Itálii s jedinou větou: Prégo, signorina — mezzo litro vína! Neměl problém cokoli říct, nestyděl se. A víno mohl. Bylo jednou z jeho velkých lásek. Stejně jako samotná země — věčně se o tom s otcem hádali. Rudo nade všechno miloval italská jídla. S požitkem a pomalu vyslovoval: Pomo d’oro a obvykle k tomu dodával, že to je zlaté jablko, rajče. Druhá italská věta, kterou se naučil, zněla: I maccheroni sono buoni, ma difficili a mangiare. Špagety jsou dobré, ale těžko se jedí. Taky dokázal správně vyslovit chianti, tak, aby mu v osterii rozuměli. A ještě temné červené nebiolo z Piemontu, téměř černé.

Jídlo pro něj znamenalo všechno. Strýček Oskar, matčin bratr, mu kvůli tomu říkal freser. A když moc žvanil, tak jukl. Tak zhruba vypadalo jeho místo v rodině. Žrout a amatérský filozof nebo — přesněji — šašek.

Rudově ženě, tetě Julce, která většinu času mlčela a zdála se po všech stránkách dokonale nezajímavá, to nijak nevadilo.

Chodíval jsem s ním do vinohradu.

„Otevřu flašku, jen když je jisté, že ji dopijeme. Vím, co je za tím práce. Když ve flašce trochu zbude, jen se to zkazí a je škoda to vylévat.“

Občas mě rád popichoval:

„Zatímco jiní jen tak přemýšlejí nebo chodí na ryby, potloukají se po světě, já lisuju a okopávám. Zatímco jiní lyžují, já zavřený v malém sklepě stáčím víno. A trpím tím, to mi teda věř, Adaško, protože rád pracuju venku.“

Zbožňoval obírání kostí. Rovnal je pěkně na talířek, potom co je s lehkostí vylovil z polévky. Nechával si je až na úplný konec. Ale zvířata v původní, živé podobě miloval taky.

„Příroda je zázračná!“

Když o ní vyprávěl, tvář mu zasněně zářila. Volával něžným hlasem svoji ženu, aby se šla podívat, když na podzim letěly nad domem divoké husy. V říjnu už odletěly vlaštovky, a nějaký jiný druh stěhovavých ptáků, které ani on nedokázal určit, obsadil celou střechu domu, černala se desítkami malých hlaviček. Uprostřed cesty na jih se tam posadili a vyhřívali na slunci. Stál zbožně před domem a díval se na ně. Našel jsem ho tam nehybného a bez dechu.

Vybavuji si živě jeden z našich nedělních obědů.

Jíme všichni dohromady v salónu. Děti (včetně mě) se pošťuchují, dospělí se polohlasem baví, cinkají příbory. Otec má z toho zjevnou radost, je ve svém živlu. A strýček Rudo se ozve s plnými ústy: „Víš… někdy si říkám, že žijeme v dobré době.“ Strýc Oskar do něho drcne a ironicky se usměje. Rudo se nedá a začne vysvětlovat: „Je to tak… Už jen když to srovnáme s lidmi před námi. Nemáme hlad, máme kde spát a žijeme si slušně…“ A Oskar: „No, mohlo by to být i lepší.“ Rudo pokračuje: „Žádná válka, žádné nebezpečí. Nikdo není vážně nemocný. Země je tak trochu z ruky a zastrčená v koutě Evropy. Vlastně jsme šťastní. Žijeme v dobrých časech!“ Otec se ušklíbne a řekne: „Zlaté časy… Hm…?“ a myslí to úplně vážně. „V tomhle domě jednou budeme bydlet všichni. Jako velká rodina.“

Vtom se s rachotem otevře okno a z prosluněné zahrady do pokoje vrazí oslepený pták. Všichni křičí. Stačím si všimnout, že je to špaček nebo drozd. Musel se splést. Mává křídly, naráží do stěn, padá do jídla. Natažené ruce se ho snaží chytit. Pták se třepe. Už už ho mají — někdo ho přidržuje na desce stolu, peří lítá všude okolo, plave v salátu… a znova se jim vytrhne. „Otevřete okno! Otevřete okno!“ křičí matka. Ženou ho k němu. Ještě pár nárazů do stěn a okenních tabulí a pološílený pták vyletí konečně ven. Zůstala tu po něm spoušť — rozbité talíře na podlaze, převrhnuté mísy, jedna z nich vyšplíchla až na stěnu, maso se válí po zemi, kočka už stihla odtáhnout řízek. Všichni si s úlevou, zadýchaní sedají na svoje místa. A matka na to jen: „A co teď…?“

Pro její rodinu byla svátečním dnem sobota — začínalo to už v pátek večer, před východem první hvězdy.

Velká modlitebna v synagoze v Letní ulici se večer před šabatem zaplnila lidmi. Matka s bobe Sárou musela zůstat vzadu za bílým mušelínovým závěsem, ale já jako muž, i když ještě velmi malý, jsem mohl sedět se zejde Blauem, strýčkem Oskarem a strýčkem Arminem s černou jarmulkou na hlavě v předních lavicích. Občas mě sem vzali. Strýček Oskar, na rozdíl od světáka Armina, nikdy nesundal z hlavy klobouk nebo čepici. Do synagogy si bral svůj vlastní tales s třásněmi vevnitř a nosil kraťoučké pejzy. Na konci lavice stál šachter pan Stern a vedle něho pan Durchschlag, mikve Jid, který měl na starosti rituální koupel.

Všichni se modlili v jidiš, vpředu vousatý rabín předčítal z tóry obrácený zády k nám. Nikdo se nemohl posvátného svitku dotknout přímo rukou, k tomuto účelu sloužila šikovná stříbrná ručička s nataženým ukazovákem, která se mi vždycky líbila — yad. Když rabín slavnostně promlouval, nevládla tu strnulá atmosféra jako u svatého Egida, kam mě brávala oma Mária. Strýček Armin říkal, že rabín jako jediný musí dodržovat rituál — ostatní přitom prohodí pár slov, připojí se k jeho řeči a zase odpojí. Někdo někomu ukáže hrst lesklých kamenů a potichu šeptají, přikývnou a dál se věnují modlitbě. Kývou se dopředu a dozadu, když se rytmus změní na pravidelné odříkávání a na konci zazní: Veimru omein! — a pak najednou všichni zpívají. Rabín měl pěkný zvučný hlas, a jednu píseň si i pamatuji, v hlavě stále nosím tu melodii, asi proto, že není složitá a má refrén: L’khah dodi, l’khah dodiliqrat kalah, p’nei Shabbat n’qab’lah, p’nei Shabbat n’qab’lah! A potom zase další sloka a po ní následuje opět refrén: Pojď, můj milý, naproti nevěstě, přivítáme sobotu. Tak mi to přeložil strýček Oskar, když jsem chtěl vědět, co zpíváme. A refrén sílí a zní čím dál slavnostněji. V duchu si ho prozpěvuji, ještě když si podáváme ruce se slovem: Šabes! a přesouváme se do vedlejší místnosti na kiduš, hostinu, kde už čeká prostřený stůl a šames, který je rabínovým pomocníkem a, jak jsem si všiml, má tu od všeho klíče, nalévá každému do sklenice na půl prstu vína. Zazpíváme píseň, rabín v čele stolu odrecituje krátkou modlitbu a přiťukneme si. Připít si můžu i já, jen si pamatuji, že to víno bylo neuvěřitelně sladké. Strýček Oskar mi vysvětlil, že kvůli chamesu, rituální nečistotě, kterou může odstranit jen oheň nebo mráz, se hrozny sbírají až na začátku zimy. A potom si zase jdeme umýt ruce — každou třikrát opláchnout vodou, k tomu slouží kovový hrnek s dvěma uchy, aby obě zůstaly symbolicky čisté. Vrátíme se, posadíme se, šames každému ukrojí krajíc barchesového chleba ponořeného do soli — což má symbolizovat porci many, kterou Bůh sesílal židům každý pátek, když putovali pouští. Všichni si posedají, dostanou šoulet — který, protože už se setmělo, přihřála a naservírovala do misek šabes-gójka, paní Slavkovská, kterou pro tento účel platila obec — a rabín vypráví poučný příběh, který si už nepamatuji, ale všichni se smějí, protože je to napůl vtipná anekdota, a nakonec se se slovem: Šabes! loučíme a odcházíme domů.

A pamatuji si, že jsem si dál zpíval: Pojď můj milý naproti nevěstě, přivítáme sobotu — až mě matka musela okřiknout, abych konečně ztichnul.

U prarodičů už hořela šabatová světla. Bobe zapálila dvě svíčky na stole, připili si vínem požehnaným od rabína a zpívali písně určené pro sobotu.

A potom, po válce, v roce 1946, se v Brežanech dal horko těžko dohromady minjen čili deset dospělých mužů, když se chtěli modlit. Vypařili se. Doslova.

Musel jim asistovat nevěřící Mislovič, který toho vždycky namluvil víc, než bylo potřeba, například:

„Základním tvarem světa je trojúhelník. Vrahové — zelený trojúhelník, zloději — černý trojúhelník, komunisti — červený trojúhelník, teplí — růžový trojúhelník. A židi — ti mají trojúhelníky hned dva, obrácené proti sobě a je z nich hvězda.“

To měl ještě z Osvětimi, přežil zázrakem a ani nevěděl jak. Starý Grünšpán obvykle ironicky utrousil, že to určitě proto, že vždy dozorce ukecal. Když pustili plyn, pořád ho bylo slyšet, jak vtipkuje, a tak ho vytáhli ven, aby nerušil ostatní v poctivém umírání.

Mislovič s chutí vyprávěl vtip o panu Kohnovi, který vyhraje ohromnou sumu v loterii, a když se ho ptají, co s penězi udělá, bez zaváhání odpoví, že postaví Hitlerovi velkou zlatou sochu. Zděšeně se ptají proč. A Kohn vyhrne rukáv a ukáže předloktí: „Od něj mám ta čísla, co vyhrála.“

Mislovič zemřel až sedm let po válce. Umřít včas je velký kumšt.

Tehdy se ale všem zdálo, že budou žít věčně.

Předběžně jste se mohli v Slovenském slovníku bratří Kalálových z roku 1922 pod heslem žid dočíst, že je to 1) žid (židák, židík, židisko), 2) podvodník, vydřiduch, 3) skvrna, kaňka (i po bílení) (zabiť žida udělati kozelec, chybiti; mať so židom robotu míti průjem; nechať židovi kožku odříti se).

11.

Jednoho svěžího rána roku 1938, po tradiční rozcvičce a běhu cestou dolů z kopce, zastavil otce v pumpkách a vysokých vlněných punčochách děkan Peterský. Chvíli si jen tak povídali o angíně pectoris a oteklých nohách, otec mu dal pár rad, které ten vypasený sluha Boží beztak ovládal, a potom přešel rovnou k věci.

„Pane doktore, zítra máme velký svátek Božího těla. Potěšilo by mě, kdybych vás viděl v průvodu — zvlášť teď, když se doba změnila a brzy budeme mít svůj stát. Katolický stát!“

Řekl to velmi důrazně, jako by si tuhle větu dlouho dopředu připravoval, a rozloučil se. Otec se nedokázal nesoustředit na pacienty, neposlouchal je a večer mu to muselo pořád ještě táhnout hlavou, protože situaci probíral i s matkou. Viděl jsem jen jejich siluety přes matné sklo kuchyňských dveří — matka seděla, otec se nervózně procházel, hlas mu stoupal a klesal. Potom vstala i ona, gestikulovala, postavila na čaj a znovu si sedla. Otec stál chvíli u okna a potom s rukama v kapsách otevřel dveře a zamířil do samotky, která se tehdy tuším ještě takhle nejmenovala.

Druhý den si oblékl neoblíbený tmavý oblek, probudil mě i bratra Petra ze sladkého lenošení v posteli a po různých mrzutostech během snídaně (protože se nám doopravdy nechtělo — tady se rozdíly mezi dětmi a dospělými úplně stíraly) jsme vyrazili do mého prvního průvodu, který se stal předzvěstí mnoha dalších, jež na mě číhaly v budoucnosti a které se mi dnes už slévají do nevkusné barevné kaše plné hudby, nabubřelého žvanění a falešného zpěvu.

Hlavní ulici slavnostně vyzdobili květinami, vlajkami a barevnými stužkami, u každého druhého domu stál symbolický oltář z chvojí a větviček, občas se mihl i krucifix nebo soška. Procesí se seřadilo podle hodností a významu — děkan, ministranti, kaplan, trubači, notář, poštmistr, všelijací obchodníci, za nimi lékárník, hospodští, lesníci, učitelé, jakýsi doktor a na konci slavnostně přešlapovali běžní lidé, nejmenší figurky v této společenské hře. Průvod se vlekl nekonečně pomalým tempem od oltáříku k oltáříku. Otec téměř nic neříkal, ale viděl jsem, jak zoufale pozoruje okolí a snaží se šarmantně pochytit (s dlouhou kapkou potu na čele, kterou marně sušil kapesníkem), kdy pokleknout, jak se bít v prsa, jaké modlitby odříkávat, jaká opakovat slova. A my dva s Petrem jsme to zase poslušně opakovali po něm. Vždyť k tomu si nás s sebou vzal. Abychom hráli komparz.

Úplně vepředu se spokojeně houpal baldachýn a v jeho rytmu se kolébal i celý průvod. Pod baldachýnem slavnostně kráčel děkan Peterský v bohatém ornátu, schovaný před sluncem. Všichni okouzleně sledovali ten masitý zátylek a impozantní záda. Nedočkavě čekali na každý pohyb jeho mohutné ruky.

Všiml jsem si, že otec občas propadl atmosféře. Nechal se unášet proudem, jeho pohyby se zautomatizovaly, ovečky poslušně zvonily zvonci. Potom se vzpamatoval a utřel si z čela pot. A po chvíli zas ukolébán samozřejmostí upadl do společného rytmu. V transu si nevšiml, že se ochladilo a obloha ztmavla jako rychle hnijící ovoce. Zvedl se vítr, na moment odvál děkanovi kus ornátu a odhalil velká chlupatá lýtka a potom zahřmělo, baldachýn se převážil na jednu stranu, pak na druhou a vzápětí průvod rozmetal prudký liják. Lidé se rozprchli schovat a otec s námi duchapřítomně vběhl do Puškárovy cukrárny na Hlavním náměstí, kde ho majitel přivítal s širokým a chápavým úsměvem.

„Dáte si koňáček, pane doktore?“

Otec přikývl, sedl si za stolek a uvolnil promočenou kravatu.

„Mám si to představovat tak, že po nějakých osmdesáti letech plahočení na tomhle mizerném světě mě z ničeho nic posadí do pohodlného křesla, do ruky mi dají pivo a nějakou miliardu let budu jen poslouchat rádiové zprávy? Nemyslitelné!“

„Dáme si i dnešní menu?“

„Menu…? Ano.“

Puškár odtančil, a jak měl ve zvyku, s úsměvem si pod vousy recitoval slovní hříčku, kterou právě vymyslel:

„Menu. Ménu… Ménu, městu, zvířu, vuc!“

Možná právě tehdy jsem si poprvé všiml toho kradmého pohybu. Podle výrazu ve tváři neunikl ani Petrovi, ale už ho zřejmě nepřekvapoval. Otec si rozepnul sako a prsty nenápadně zamířil do levé horní kapsy u vesty. A zatímco odsud lovil miniaturní předmět a vkládal si ho pod jazyk, druhou rukou odsouval sklenice na stolku, aby udělal místo dvěma zmrzlinovým pohárům z dnešního menu.

Když doma otec vestu svlékl, prošacoval jsem ji. Nehledal jsem nic konkrétního, jen mě zajímalo, co tam otec skrývá. V pravé dolní kapse ležel tajný špaček, kterého kdoví proč nezahodil, potom nějaké drobné mince a krátká tužka. V levé horní jsem objevil kousek blistru odstřiženého nejspíš nůžtičkami na nehty. V jednom okénku pilulka chyběla, zbylé tři bílé s podlouhlou rýhou a nápisem zůstaly netknuté. Na kousku odstřiženého blistru svítil nápis LUMINAL 0,1 Bayer. Zklamaně jsem to zastrčil zpátky. Čekal jsem nějaké opravdické tajemství.

To mi připomíná, že takhle na noc neškodí ještě pár kapek mého elixíru, mé živé vody, ačkoli někdy z toho bývají tak trochu těžké a neklidné sny. Jenže já ještě nespím. Alespoň doufám.

12.

Tajemný muž s bordó botami byl zpátky ve městě. S botami vpředu pobitými plíšky, do nichž se zamilovala Klaudia Horváthová — a když se to tak vezme, právě kvůli nim s ním zplodila domnělé nenarozené dítě. To dítě vyhnal z těla na její vlastní žádost můj otec, a tím se nevědomky poprvé dostal do kontaktu s delikátní částí jejího těla — s níž měl pravidelněji a příjemněji co do činění o něco později a za trochu jiných okolností.

Muž s bordó botami přišel inkognito — tentokrát v černých botách, ačkoli tvarově se shodovaly s těmi předchozími. Jeho jméno bylo Rehor Kohút a nebyl obchodníkem, jak tvrdí paní Klaudia, ale léčitelem.

Setkal jsem se s ním u Vojty, pozvala ho paní Natália. Trpěla nevyléčitelnými migrénami a bez úspěchu už vyzkoušela všechno — pravda, kromě klasické návštěvy lékaře —, takže když se doslechla, že tento slavný muž zavítal do Brežan, neváhala ho oslovit. Postřehl jsem, jak jí usazen v křesle hlubokým hlasem vysvětluje, jakým způsobem se rozlišují lidské nemoci. Jednak existují nemoci vzniklé z nemravného života — onanie neboli samohany. Dále nemoci vzniklé z nedostatku lásky k bližnímu. A do třetice nemoci vzniklé následkem ovlivňování osob bytostmi záhrobními — k těm patří například šílenství, epilepsie nebo hluchoněmost.

Svoji metodu ilustroval několika skvělými uzdraveními svých pacientů. Mimo jiné léčil například dvouleté děvčátko, které onanovalo. Cítilo se tak zesláblé, že se nemohlo postavit na nohy. Příčina onanie, jak uváděl pan Kohút, spočívala v tom, že její matka — jinak osoba čistá — vedla v těhotenství nečistý pohlavní život. Matka měla, podle slov pana Kohúta, pronesených s rozkošným českým přízvukem, fluida z astrálu, a kdo se ocitl v její blízkosti, propadl onanii, dokonce i její služka. Nutnost kázala vzdálit matku od dítěte.

V případě paní Natálie léčebná procedura vypadala jednoduše. Zpoza dveří jsem si spolu s Vojtou, který se dusil smíchy, všiml, že spočívá především v přijetí několika bankovek. Potom se pan Kohút s napřaženýma rukama přiblížil pomalým krokem k Vojtově matce ležící na gauči a přiložil jí dlaně na čelo. Chvíli tam mlčky stál a se zavřenýma očima se soustředil.

Potom řekl: „A je to! Musím si pospíšit, zase mě volají na kliniku. Znáte to, doktoři si tam nevědí rady s jedním složitým případem.“

A jak se objevil, tak také zmizel.

Inženýr Vámoši — architekt a otcův pacient z Brežan — ho po nějaké době vypátral někde v Rakousku, prý si tam zřídil sanatorium. Rehor Kohút mu nadšeně vysvětloval přednosti osteopatie, kterou sám založil. Tvrdil, že všechny části lidského mechanismu musí být manuálně upravené do správných mechanických poměrů.

Otec říkal, že to má zřejmě z nadšených článků o mechanizaci ve Fordových závodech v Detroitu. Inženýr Vámoši popisoval, jak ho Kohút vzal do svého kabinetu, kde mu přikázal vysvléct se do půl těla. Prsty mu prohmatal záda a potom mu ukázal obrázek lidského těla zářící všemi barvami.

Vysvětloval: „Hřídel automobilu hýbe celým vozem, že ano. Jakmile zmáčknete brzdu, kolo se netočí. Nervy zase dodávají energii všem tělesným orgánům. Když zatlačíte na nerv, útroba nedostává životní sílu a nefunguje. A to se musí opravit.“

Chvíli nechal svá slova působit a potom pokračoval:

„Každou kapku krve, i tu, která už před lety zaschla, a každý rukopis, i třeba sto let starý, charakterizují elektronové záchvěvy, vibrace, které jsou uspořádané způsobem, z kterého můžeme určit národnost, náboženství i nemoci dotyčného individua. Tyto elektronové záchvěvy jsou energií nového typu, kterou nezjistí ani ty nejcitlivější fyzikální přístroje. Dá se zjistit jen fyziologickými reakcemi, a to jen na člověku.“

Potom Vámošiho píchl do prstu, chvíli počkal a zaschlou kapku krve vložil do složitého přístroje tak, aby jí procházel elektrický proud. Odtud šla do zesilovače a z něj zase do třetího přístroje nazvaného vibrační reostat a posledním přístrojem byl reostatický měřič. Koncové dráty vedly ke kovové destičce, která se upevnila na čelo fyziologického indikátoru. A tím nebyl nikdo jiný než nebohý inženýr Vámoši s obnaženým břichem, postavený v tmavé místnosti směrem k západu. Vedle něho stojící Rehor Kohút mu zřejmě kvůli rozptýlení — vlastnímu nebo pacientovu — poklepával po břichu malým kladívkem a vyprávěl věci, které i tak o sobě Vámoši věděl.

Problémy inženýra Vámošiho sice nepolevily, ale cítil se šťastný. A co víc si může člověk přát?

Otec zuřil.

Jednou si v lékárně všiml skleněné flašky s kovovým víkem a gumovou hadičkou. Na etiketě stálo velkým, místy zvýrazněným písmem:

Účinek veškerého léčení se značně zvyšuje, když je každý jednotlivý výkon doprovázen dobromyšlenkovým přáním!

Při vdechování má pacient soustředěně mysleti a uvědomiti si, že tímto vdechem přijímá to nejlepší a přírodní — tělo i duši posilující a ozdravující lék.

Při zadržování dechu pak, že tímto výkonem podporuje účinek tohoto přijatého léku.

A při vydechnutí zase, že se tím zbavuje zdraví škodlivých choroboplodných odcházejících současně odpadků z těla.

Vyrábí sanatorium Kohút Rehor, účinné léčení všech nemocí.

Když se ptal lékárníka na účinnou látku, se samozřejmým úsměvem mu odpověděl, že vevnitř je léčivý vzduch, nic víc.

Koupil si ji a pak ji před lékárnou slavnostně rozbil. Zastavil se u něj strážník a dožadoval se vysvětlení. Otec jen odfrknul:

„Láhev je moje, můžu si s ní dělat, co chci.“ To musel strážník uznat, jen mu doporučil, aby to dělal tišeji.

„Už je beztak po všem,“ poznamenal otec a hodil skleněné střepy do odpadkového koše.

Měl na sobě svůj smetanový vycházkový oblek, klobouk a kabát, a voněl kolínskou, ne alkoholem, takže strážník jen nechápavě zakroutil hlavou. Potom se ale vzpamatoval a požádal otce o něco na nervy.

13.

Pokud k tomu neměla opravdu vážný důvod, tak matka nevycházela sama z domu. Anebo se tak dlouho chystala, až věc ve městě nebo jen ve vedlejší ulici za ni zařídil někdo jiný, a to už pak vytáhnout paty z domu nemělo smysl. Los padl často na mě nebo na Petra, jejího miláčka.

Zato si nechávala všechno dopodrobna vyprávět. Jakékoli rozhodnutí dělala podle toho, co slyšela. Ze dvou tří detailů si poskládala celou realitu, všechno jí hned bylo jasné (nebo to alespoň tvrdila). Její představa světa se od toho skutečného odlišovala sice jen v detailech, ale důležitých — jako když při prohlížení prostorového obrázku vidíte jen pomotané červené a zelené linie předmětů.

Otec jí obvykle mozaiku doplnil po příchodu z práce, pokud byl ještě schopný mluvit. Do ordinace schoval svou velkou černou tašku, uklidil si věci, které dostal od pacientů, a chvíli jen tak seděl v křesle. Matka mu nalila sklenku vína, upil, hlavou se mu rozlilo alkoholové teplo a spustil.

Já jsem většinou jen poslouchal za dveřmi, protože mě v té chvíli už obvykle úspěšně poslali do postele a podle všech pravidel jsem měl dávno spát.

Otcova oblíbená věta zněla: Řekni mi tři slova z lékařské zprávy a já ti povím, co je to za člověka.

Alkohol, zahlenění a injekce znamenaly dělníka z továrny Knocht & Marinar (72), otec jich měl v kartotéce několik. Souchotináře, co příliš pili a vykašlávali krvavé hleny. Otec jim píchal injekce, posílal je do sanatoria v Matliarech, že jim to pomůže zařídit, ale většinou odmítali. Občas některý z nich umřel.

Vyrážky, borová voda a čisté pyžamo znamenaly plané neštovice — otec radil vyplachování úst, časté větrání místnosti, převlékání do čistého pyžama, lipový čaj, lehkou polévku, pít hodně vody a společnost dalších dětí, jejichž rodiče osobně obvolal, aby neštovice dostaly také a včas.

Potom měkký vřed, pocení a střídání partnerů nebo modřiny, skleslost a vynechané menses…

Když jsem byl malý, myslel jsem si, že otec vymyslel všechno. Všechno, s čím jsem přicházel do styku a co jsem bral do rukou — chápal jsem ho jako stvořitele Vesmíru. Až později jsem zjistil, že například zelňačka, jak ji vaří jen on (tak to říkal), vlastně žádný originální recept není, přesně tak ji totiž dělají v našem kraji všichni.

Začal jsem používat voňavky, protože jsem vždy obdivoval, jak otec voněl, a stejně tak jsem kvůli němu vzal postupně na milost víno.

Otec se mě od malička snažil k němu přivést, ale vinou práce ve vinici, která mě neskutečně otravovala, to nemělo šanci. Měli jsme ale rituál při společném koupání. Ve vaně plavaly formičky a pohárky, otec nabral vodu a převaloval ji po jazyku.

„Mmmm, skvělý veltlín! Ochutnej!“

Vzal jsem pohárek a taky jsem se napil.

„Mmmm, výborný!“

„Ochutnej ještě tuhle frankovku!“

„Není to náhodou vavřinec?“ ušklíbnul jsem se.

A otec: „Ukaž? Máš pravdu! Spletl jsem se!“

Škodolibě jsem se zasmál. „Spletl ses!“

Otec si znovu nabral: „Ale tenhle iršay! Ten píše!“

Dávno předtím, než začal ztrácet sluch, jsem si všiml, že mě málokdy poslouchá. Předstírá to, to ano, ale později si obyčejně nic nepamatuje. Používal celý soubor souhlasných zvuků, kterými doprovázel moje vyprávění, ale myšlenkami bloudil jinde. Všiml si toho i Peter, a dokonce i Tina — a zmínila se o tom matce.

„To jsi zjistila až teď? Váš otec žije ve svém vlastním světě.“

Smála se, ale nikomu to moc směšné nepřipadalo.

Ani to, že uprostřed vanové degustace z ničeho nic vstal, jako by si svoje odpracoval, a zmizel do své samotky. Můj čas už vypršel.

Tyto jeho náhlé změny mě nejdřív děsily, pak jsem si na ně zvykl. Čas od času se zašíval taky na zahradě. Předstíral, že usilovně pracuje a nechce se při tom nechat rušit. Když se nikdo nedíval, odložil zahradnické nůžky a usadil se v proutěném křesle. Potřeboval být sám.

Ze svého světa vycházel nerad. Jako tehdy, když Tina vypadla na vinobraní z kolotoče a potřebovala ošetřit. Odřela si kolena a lokty a uhodila se do hlavy. Otec zuřil, měl zkažený den. Nejdřív ji přesvědčoval, že ji určitě nic nebolí, pak ji vzal neochotně do ordinace a vydezinfikoval jí rány.

Když se otec vracel pozdě večer od naléhavého případu nebo od rodičky, často jsem ho vídal v zšeřelé kuchyni cestou na záchod. Na stojáka, osvětlený jen světlem z lednice předoucím jako kočka (k tomu zvuku se ještě přidávaly vibrující brýle, které si na ledničku odkládal, protože tvrdil, že na chuť jídla se dokáže nejlépe soustředit bez nich), si do úst cpal s požitkem další kolečko salámu od nějakého pacienta s dalším kusem sýra a zajídal to všechno starým chlebem na vyhození a vysušeným kouskem papriky, ačkoli si už pětkrát v duchu řekl, že je to doopravdy poslední sousto, a pak znovu slastně neodolal.

A ještě to zapít mlékem. A potom pořádnou lžíci zavařeniny. Přisladit a přisolit, říkal. Je třeba udržovat chuťové pohárky ve vyrovnaném stavu.

Zbožňoval noční jedení a tohoto zlozvyku se nedokázal vzdát do konce života, ačkoli pravidelně následovaly neklidné sny a přibírání na váze. Dělával to obvykle tajně, a úzkostlivě dbal na to, aby ho nikdo nepřistihl. Jednak mu při tom vzrušení z něčeho zakázaného ještě víc chutnalo, a potom, když o té věci nikdo nevěděl, netušil nic ani on a především jeho tělo, takže se vlastně nic nestalo.

Potom jen opatrně vklouzl do ložnice, rychle se převlékl a zapadl do postele k matce, která ho jen ze spánku objala, usmála se a znovu usnula.

A my všichni jsme tu neřest převzali po něm.

Noční jedení. Bílý sex, jak občas žertem prohodil otec a matka ho bouchla do zad. Tina vždy potichu zapnula rádio, kde právě vysílali noční koncert nebo nějaké nokturno. Ohlásil ho vždy zvláštní plechový hlas, potom nastalo půlminutové ticho a pak se konečně spustila diskrétní hudba.

Vždy, když poslouchám Chopina, vzpomenu si na noční kuchyň u nás doma.

A potom přišly jedny z posledních normálních Vánoc. Obvykle mi splývaly s mým svátkem, protože jsem ho slavil tentýž den, což jsem pokládal za velkou nespravedlnost — zvlášť pokud jde o dvojjediné dárky.

Slavilo se a na zasněženém chodníku v zahradě se podával nápoj hriatô, nazývaný též krampampuľa. Chutnal příšerně pod jedním i druhým názvem a všichni ho pili tak trochu jako za trest, ačkoli mně to laskavě dovolili až o několik let později.

Pocit v ústech i mimo ně obyčejně vylepšil vaječný koňak, náš tradiční sváteční nápoj.

A potom smažený kapr a bramborový salát, všechno nádherně ozářené svíčkami, co hoří na stromečku. A dárky a ten zvláštní cinkající přístroj s plechovými andílky visícími na řetízcích, které pohání vpřed teplo plamene. A všichni sedí za stolem. Dokonce i několik příbuzných z matčiny strany, kteří s celým tím cirkusem vlastně nemají nic společného — kromě toho, že Ježíš byl také žid. Na významném místě stojí kaplička, naše úplně nové rádio — hrají v něm koledy Narodil se Kristus Pán, veselme se! a Pojďme bratři do Betléma! Kdekdo se zastaví popřát veselé Vánoce, rozbalujeme dárky. Mnohé z nich dorazily s předstihem jako pozornost panu doktorovi.

„Narodil se Kristus Pán, poserte se…!“ potichu si pod nos mrmlá matčin bratr Armin a usmívá se.

Slyším ho a šeptem opakuji po něm.

Cítíme se jako spiklenci.

14.

Válka začala v Brežanech několikrát.

Kamelot s rukama plnýma novin vykřikoval na náměstí: Vypukla válka!, když Italové v třicátém pátém přepadli Habeš. Notář, pan Levendovský, se údajně tak lekl, že mu v cukrárně u Puškára spadl do kávy cvikr a rozbil se. No dobře — možná jen sklouznul do rozjedeného krémeše a trochu se ušpinil od šlehačky… ale takhle to zní patřičně dramaticky. To bylo poprvé.

Otec od té doby doživotně nesnášel Italy — nechápal, proč útočili z letadel kulomety na pobíhající polonahé domorodce s oštěpy. Zuřil, že jsou to jen zdegenerovaní Římané, poslední stádium zanikající velké antické civilizace, která kdysi hrdě vládla Evropě a dnes se umí leda poflakovat po ulici a pískat na děvčata. To sice také vyžaduje určité umění, ale…

Nezměnil názor, ani když se se svými filmy zjevil Kočičí muž, italsky Fellini, kterého všichni včetně mě začali okamžitě zbožňovat. I s těmi flákači a pískotem.

Podruhé začala válka v létě 1938.

O tom létě, plném tepla, pokoje a klidu, matka vyprávěla jako o nejkrásnějším za poslední léta. Celé ovzduší vás přesvědčovalo, že svět je bezpečný a voňavý. Čerstvě zavařené švestky a meruňky svítily ve sklepě, když jsme se tam náhodou vkradli a předčasně nějakou sklenici otevřeli, přičemž víčko pod tlakem vydalo škytavý zvuk. Pamatuji si, že Vojto tenkrát dostal od otce krásný tmavohnědý bumerang a celé dny jsme si s ním hráli. Občas nám zaletěl do maliní na konci zahrady a museli jsme ho hledat, ale nakonec jsme se ho naučili házet tak, aby se vrátil zpátky do ruky.

Do toho nějaký divný chlapík (otec říkal, že předseda československé vlády Hodža) naříkal z rádia, a když nenaříkal, hráli tam smutnou hudbu. Otec se nemohl odtrhnout od přijímače, aby mu v těch pohnutých časech neunikly poslední zprávy. Naše nedělní obědy začaly připomínat spíš kar bez nebožtíka. Všichni se tvářili vážně, a když o tom strýček Armin už už začal vtipkovat (vtipy o pohřbech a nebožtících zbožňoval), všichni ho zmrazili pohledem. Rádio ovládlo prostor domu.

Potom, v září 1938, když v brežanském kině Slovan (chvilku předtím, než ho přejmenovali na kino Slovák přidáním čárky a výměnou posledního svítícího písmena) promítali operetní film Země úsměvů s tenoristou Richardem Tauberem, jehož úšklebek s monoklem zdobil mnohé cigaretové karty, které otec nacházel ve svých balíčcích, vyšli moji rodiče z promítacího sálu na Hlavní náměstí s písní Dein ist mein ganzes Herz na rtech a dozvěděli se, že nastala mobilizace, protože hrozí válka s Německem. Přesně dvacátého třetího září — pamatuji si to, protože jsem se právě poléval horkou čokoládou na oslavě Vojtových narozenin. Otec si od kamelota na rohu koupil noviny a tam to stálo velkými písmeny. Zastavil se a článek si přečetl pod kandelábrem pouliční lampy, zatímco matka do něj nervózně šťouchala a chtěla vědět podrobnosti.

Právě jsme si u Vojty hráli na zahradě s bumerangem a slyšeli jsme, jak Vojtův otec zesílil rádio. Swingová melodie v polovině náhle skončila a ozval se vzrušený hlas: Pozor! Pozor! Vojtův pes Letov — to jméno dostal podle typu letadla, na němž létal podporučík Roško — zvedl hlavu, jako by rozuměl, o čem je řeč, roztřásl se po celém těle a začal skučet. Hledal ochranu u Vojtova otce, tlačil se k němu a nechtěl s tím přestat. Pletl se mu pod nohy, musel ho hladit po hlavě, než se alespoň trochu uklidnil — což v konečném důsledku vyřešil až velký kus šunky. Když o této zvláštnosti vyprávěl otci, řekl, že pes zřejmě cítil znepokojující tón hlasu a možná i změnu tělesného pachu ostatních.

Napětí v Brežanech vyvrcholilo odchodem mladých mužů, kteří museli povinně narukovat. Nařídili zatemnit, neustále na to upozorňoval místní rozhlas. S Vojtou jsme donekonečna civěli na oblohu v očekávání prvního náletu. Neuměli jsme si to ani představit, a tak jsme se i trochu těšili.

Vojto mi říkal, že když se šel v noci vyčůrat, v kuchyni se ještě svítilo. Seděl tam jeho otec a zamyšleně čistil služební zbraň. Dělal to velmi důkladně a z rádia do toho zněl hlas hlasatele, který mlel cosi o jednom německém městě, kdesi bůhvíkde. Mnichov. A mně to připomínalo nějaký klášter — studené stěny, vyholené hlavy a Ježíšové útrpně visící na každém rohu.

Další den kdosi otci během jeho tradiční cesty po náměstí do Arminova holičství vzrušeně vysvětloval, že jsme Němcům odstoupili Sudety. Pod tím jsem si už nedokázal představit vůbec nic. Chvíli jsem měl za to, že jsou to nějaké stavební součástky, potom zase že sladkosti. K mému velkému zklamání ani nepřiletěla žádná letadla — i když se mi už o tom několikrát v noci zdálo. O pár dní později, začátkem října, ustavili slovenskou autonomní vládu v čele s jistým knězem, který za to o pár let později visel. Jozef Tiso byl tlusťoučký a prý to věšení neprobíhalo zas tak úplně hladce. Ale teď se předběžně dalo všechno znovu do pořádku. Nastala radost, že se Slovensko osamostatňuje, hovořilo se o neúnosném českém útlaku a z knihoven začaly pomalu mizet knihy — ty, v kterých se psalo, že Československo je prima. Anebo takové, které psaly, že Sovětský svaz je země, z které by si měli vzít všichni příklad.

Začaly se dít všelijaké zvláštní věci. Jednou v sobotu vzal otec matku, Petra, Tinu a mě na oběd do restaurace hotelu Zlatý jelen. Našli jsme si místo s výhledem na slunečnou podzimní ulici.

Při předkrmu vstal s rámusem od vedlejšího stolu úhledně oblečený, drobný zavalitý muž, na prsou měl připnutý odznak s dvojkřížem. Když kolem nás procházel směrem k východu, polohlasem prohodil, že nebude sedět v jednom podniku se židovkou. Vzduch na chvíli znehybněl a matka přestala jíst. Číšník uklízel jeho stůl, smetal z něj drobky, zasunul židli, mechanicky vzal do ruky prázdný talíř a přitom nenápadně pozoroval moji matku. Když ten pohled zachytila, odvrátil se a předstíral, že se dívá jinam. Otec chtěl něco říct, ale nenašel vhodná slova, ani když jsme v rychlosti zaplatili a odešli.

Malý muž se nepředstavil, ale poněvadž všechny cesty, ať jsou jakkoli klikaté, vedou k lékaři, o měsíc později se choulil v otcově čekárně. Rozpoznatelný jen díky odznaku vešel v zuboženém stavu do ordinace. Vím jen, že otec mu chtěl píchnout injekci a on protestoval, rozčileně křičel, že když to udělali jeho tetě, další den umřela. Potom z nějakého podobného důvodu odmítl také rentgen a rozhořčeně odešel. Otec zjistil, že se jmenuje Gajdoš a je tajemníkem místní pobočky Lidové strany.

O pár dní později vytáhl strýček Armin při holení fámu, že otec má být údajně odstraněný z Brežan a že v tom má prsty Hlinkova garda. Svoje tučné prstíky přiložil k dílu i otcův kolega doktor Ducký, který ordinoval přímo na Hlavním náměstí a tvrdil, že mu otec krade pacienty, při platbách za výkon jde výrazně pod cenu a není ani schopen spolehlivě stanovit diagnózu. Otec věděl, že takovéto řeči puštěné do větru fungují lépe, než kdyby Ducký podal stížnost k lékařské komoře.

A potom ho ve schránce, jednoho večera, když se vrátil z pochůzky po pacientech, čekal dopis, ve kterém stálo:

„Protože na základě udání vzniklo podezření, že váš původ není zcela árijský, Městský notářský úřad vás vyzývá, abyste co nejdříve předložil rodné listy svých předků, a to do pátého kolene.“

Jakkoli to nebylo snadné, otec žádosti vyhověl a na chvíli zavládl mír.

Když mu o týden později přišel další dopis a v něm formulář přihlášky do Hlinkovy gardy, dva dny chodil zamyšlený a na všechny otázky odpovídal jednoslabičně a nakonec ho, aniž by se s někým poradil, vyplnil a odeslal. Prozradil mi to až o mnoho let později — když náš rozhovor už měl jen jediného posluchače, ačkoli účastníci byli dva. Otec tvrdil, že chtěl ochránit matku, ale možná to udělal jen proto, aby měl zkrátka pokoj.

Předplatil si Gardistu. Hned na první straně vycházely příspěvky a projevy předních německých nacistů, kombinované s podivnými bojovými veršíky, které s gustem produkoval například zbožňovaný miláček Vojtovy matky Natálie Ján Smrek anebo mladý a nadějný Ján Kostra. Jedna z nich se nazývala Pred bitkou a měli jsme se ji naučit nazpaměť ve škole: Nech stvrdne v našich prakoch / slovenská skala / Ej niekto bude dorúbaný / ej niekto kvacne dolu tvárou / ej niekto bude lízať rany / v slovenskej zemi…!

Za hlavního redaktora vybrali spisovatele Mila Urbana, který po válce jako jeden z prvních pochopil, že lidi nade všechno zbožňují napravené hříšníky, a napsal dějiny Slovenského státu z hlediska přesvědčeného komunisty. Vždyť i bible je plná příběhů o radikálním obrácení — ty patří k největším hitům.

A poněvadž si člověk nikdy nebyl tak úplně jistý tím, kde kdo slídí, otec si na začátku roku objednal i nádhernou monografii o Hlinkově gardě s patetickým úvodem zaprášeného Ema Bohúňa. Zůstala ale pečlivě zabalená v papíru s ledabyle zastrčeným dobírkovým lístkem. V téhle podobě později slavně skončila ve sběru papíru.

Podobně jako skvělá výpravná publikace o Hlinkově dopravní gardě, co se otci do rukou dostala i s doporučením, v němž se psalo: Redakcí a realizací publikace HDG — vznik a práce vyslaný je bratr Eduard Gajdoš za účelem jejího rozprodeje. Velitelství V. úseku HDG v Brežanech ji vřele doporučuje, natolik věrně jsou v ní zachyceny i dějiny brežanské HDG.

A protože ty dějiny trvaly neuvěřitelně krátce, každý, kdo v knize dostal slovo, horlivě přísahal, že 5. června 1938, v době konání obrovské autonomistické demonstrace v Bratislavě, kde se horlivě řečnilo o tom, že Češi nedodrželi Pittsburskou dohodu, se hrdinsky nacházel přímo na místě. A když ne rovnou se svou tělesnou schránkou, tak alespoň v duchu.

Dávno jsem pochopil — a nejen takhle v noci, v prázdném, téměř neexistujícím domě, s několika kapkami noaxu rozlévajícími se v hlavě —, že dějiny Slovenska spočívají v dokazování, že jste byli ve správný čas na správném místě.

Schválně — co jste dělali například 14. března 1939? Vhodná je vždy jedna z dvou odpovědí, nehodící se škrtněte: Křičel jsem z plna hrdla na Hlinkově náměstí a okna jsem měl ozdobená girlandami. / V ten den jsem rozhodně nešel na žádné významné místo — sázel jsem v zahradě gladioly.

Byl jste 29. srpna 1944 v Bystrici? Odpověď: Samozřejmě, už od rána! / Kde je vlastně Bystrica?

Vykřikoval jste 25. února 1948 „Hurá!“ na nějakém vhodném náměstí, dejme tomu na Stalinově? (Druhá možnost: Zbláznil jste se?! V chřipkové sezóně?)

Věřím, že 21. srpna 1968 jste rozhodně stál před tankem s děsivou hlavní, která mířila přímo na vaši obnaženou hruď. (Anebo — v opačném případě — jste s kyticí červených karafiátů vítali spřátelené armády, což mohlo z dálky z odstupu vypadat, jako byste stáli před tankem s děsivou hlavní namířenou přímo na vaši obnaženou hruď.)

25. března 1988 jste se nechal se svíčkou v ruce polít ledovou vodou? Anebo jste ze svého bytu v Jesenského ulici telefonoval na policii, že jste, kurva, po noční a že to světlo z ulice vám nedá spát?

A 17. listopadu 1989? Taky vás zbili a vy jste přitom křičel: „V jednotě je síla“? Věřím, že určitě. Tady je totiž předběžně možnost jen jedna, ačkoli kdo ví, co ještě přijde. Počet lidí v těch dnech několikanásobně přesáhl kapacitu — nejprve Hlinkova, potom Stalinova a nakonec náměstí Slovenského národního povstání.

Dalí to s těmi ohebnými hodinkami trefil — tak totiž čas skutečně vypadá.

A lidi se měnili, jako když dítě žmoulá v rukách čokoládového Mikuláše.

Pochody Hlinkovy gardy s loučemi za soumraku připomínaly středověk. V průvodech se míhaly staronové tváře. Na bílém koni v popředí cválal velitel, v první řadě za ním dva bývalí komunisté, křičeli a zpívali ze všech nejhlasitěji — jeden z nich se po čtyřicátém osmém najednou odkudsi vynořil jako krajský bezpečnostní referent. Ani moc nelapal po vzduchu, jen si pod nosem oholil chomáček tmavých fousků a přestal si pomádovat vlasy. Všechno to vypadalo jako společenská hra, ale podkreslená bojovným sborovým zpěvem, z kterého naskakovala husí kůže.

V říjnu se ochladil vzduch. Vojtův bumerang nám sloužil pořád dobře. Zkoušeli jsme s ním trefovat holuby na římsách v okolí Hlavního náměstí, ale většinou bez úspěchu. Zábly nás přitom ruce.

Před Vánocemi v Trnavě při přísaze gardistů jakoby náhodou vzplály obě synagogy. Vrchní velitel Hlinkovy gardy Šaňo Mach (kdo ví, jestli hovorové Šaňo, zkrácenina Alexandra, mělo podtrhnout jeho přátelské, nebo snad umělecké smýšlení — v každém případě mi to dodnes přijde trochu debilní) měl rozhořčený projev:

„A do Trnavy, kde včera podpálili synagogu a ničili židovské obchody, vzkazujeme, že se tím provinili proti zájmům slovenského národa. Ty obchody budou patřit vám, Slováci, gardisté, ta rozmlácená okna a všechno, co jste spálili nebo zničili, mohlo přejít do majetku slovenského národa.“

Netušil jsem, že tato podoba války začala už někdy v roce 1936 v Bratislavě, když koncem dubna promítali Duvivierův film Golem, který křesťansky cítící vysokoškoláky ze Svoradova internátu rozhněval natolik, že vtrhli do Židovské ulice a po křesťansku roztloukli chudým vetešníkům výlohy s výkřiky, že ty kurvy vlastní všechen slovenský majetek. A obvinili je, že ukřižovali Krista.

Strýc Rudo se na základě tohoto argumentu tak rozčílil, že mu zaskočila třešeň z kompotu, a když ji z něj, modrého a přidušeného, konečně vydolovali, křičel, že Krista přece ukřižovali římští vojáci a že kromě toho Kristus byl taky žid, o tom není pochyb. Takže historicky správné by bylo, kdyby si židé pěkně vtrhli do Říma a rozmlátili Koloseum, protože ty svině ukřižovali jednoho z nich, jejich unsereinera.

Ale všichni se ho snažili především uklidnit a uložili ho do postele.

Potřetí začala válka hned na začátku listopadu 1938.

Konala se arbitráž ve věci hranic mezi Slovenskem a Maďarskem, ačkoli tyto dva státy zvláštním a humorným způsobem samotných jednání nebyly vůbec účastny. Zasedání připomínalo lékařské konzilium, jež rozhoduje, kterou nohu vám amputují a kterou vám nechají. Následně muselo Slovensko odstoupit jižní část území svému sousedovi. Joachim von Ribbentrop, ministr zahraničí Německa, a ministr zahraničí Itálie, Mussoliniho zeť hrabě Gian Cianno (Zas ti zdegenerovaní Římani! — rozčiloval se otec.) prý čmárali po mapě tak dlouho, až se jim otupily tužky — takže na některých místech jim hranice vyšla několik kilometrů široká. Němci Slováky chlácholili jako těžce nemocného pacienta — že to přece mohlo dopadnout ještě hůř, že mohli přijít o Nitru a Bratislavu, nejenom o Levice a Košice. Navíc si ještě nějaké drobty na severu vzalo Polsko a Petržalku a Rusovce obsadilo Německo. Na párty si každý něco ukousl.

Navzdory neustále začínající válce se v Brežanech pořád nic nedělo. Otci jen napsal kolega, doktor Levius z Levic, tehdy už obsazených maďarskou armádou. Chtěl s ním konzultovat nějaký banální lékařský problém. Na obálce kromě obvyklých věcí svítilo i památné razítko s textem: Léva visza tért! — Levice se vrátily! Pozdrav z rozpáleného jihu. Tu obálku jsem si u otce vyprosil, měla pěknou známku.

Spolu s reklamou, na níž zářil žlutý usmívající se měsíček užívající si noční košili sušící se na šňůře. PŘES NOC A (Prosím obrátit!) BEZ NÁMAHY půl práce je hotovo, když prádlo večer s Schicht-ovým výtažkem „Frauenlob“ namočíte, neboť tento zázračný prostředek rozpouštějící špínu zbaví prádlo sám od sebe největší nečistoty. Ráno doporučujeme prádlo jen lehce přeprat SCHICHTOVÝM MÝDLEM. MÝDLO LABUŤ — nejlepší mýdlo světa.

Vybavuje se mi to proto, že do pokoje znenadání vpadlo měsíční světlo. Na podlaze a na stěnách však vydrželo sotva minutu. Měsíc znovu zakryly mraky.

V předvečer parlamentních voleb, sedm dní před Vánocemi 1938, do hospody U Zeleného stromu, které se později začalo říkat Věž, vběhl kaplan Jablonický v pomačkané sutaně — a prý z něj dokonce dost táhlo. Doprovázela ho skupina chlapů a všichni křičeli:

„Židi ven!“

Štamgasti ztichli a strnuli. Hospodský pan Bernauer a předseda fotbalového klubu Novacký se snažili kaplana uklidnit a vyvést ho ven. Ale pořád si mlel svoje.

Takže nakonec jeden ze židů, silný chlap Hugo Jungreis, vstal a dal mu pořádnou facku, až padl na zem.

I ostatní v hospodě vstávali a celkově se schylovalo ke rvačce, takže opilí kumpáni kaplana zvedli ze země a ztratili se.

Druhý den zaplavily město fámy.

Rozebíralo se, kdo začal, kdo utržil kolik facek a kaplana že si pozval na kobereček děkan Peterský a údajně mu vynadal — ačkoli matka tvrdila, že spíš naopak.

Strýček Rudo to komentoval: „Pro jisté lidi je škoda svobodné vůle.“

Počtvrté začala válka v březnu následujícího roku.

Předseda Slovensko-německé společnosti Béla Tuka vyhlásil před Hitlerem, že: Vkládá osud svého národa do rukou Vůdce. Otec to komentoval tak, že to by mohl říct taky a vložit osud svého národa do rukou Ambiho Krebse.

Nelíbilo se to ani novému československému prezidentovi Háchovi, který obvykle vypadal, jako by se právě posbíral z pitevního stolu. Nechal Slovensko obsadit českým vojskem, uvěznil několik politiků, odvolal autonomii a vyhlásil výjimečný stav. Čeští vojáci se chovali popleteně a mile zmateně a příliš dlouho se u nás neohřáli. S Vojtou jsme je pozorovali, jak se bezprizorně potulují ulicemi Brežan, a jeden z nich nám chtěl ukázat, jak se to dělá s tím bumerangem, a hodil ho tak prudce, až zůstal viset na telegrafních drátech. Setřásl ho až později vítr.

Strýček Oskar při nedělním obědě vyprávěl, že v Bratislavě z kavárny Berlinka pozoroval spolu s kolegou tamější Němce, jak se scházejí u Dunaje a křičí směrem na Petržalku: Führere, vem si nás, my jsme taky tvoji! Mladí nacisti prý zase kolemjdoucím rozdávali letáky s nápisem Pressburg wird Anschluss! V malém autě zaparkovaném mezi Starou radnicí a Jezuitským kostelem vybuchla časovaná bomba. Odnesl to pouliční prodavač, který šel náhodou kolem. Zanedlouho slovenský parlament slavnostně odhlasoval vytvoření Slovenského státu.

Strýček Armin si prý ten večer před spaním vzal do hlavy, že to všechno není pravda. Jen hra, aby lidi kupovali noviny — ráno se vzbudí a vyjde velký titulek, že se nic nestalo.

Ale potom zapnul rádio a dozvěděl se, že Maďaři s gustem obsadili Podkarpatskou Rus, údajně z nostalgie po starém dobrém Uhersku. Tahle válka trvala čtyři dny, než bojující strany uzavřely příměří. Padlo v ní třicet šest lidí a odstřihli nám další část území.

Brežany zůstávaly ostrovem klidu.

Akorát jednoho dubnového dne učitel slovenštiny pan Štermenský vešel do třídy s nešikovně skrývanými slzami v očích a hned nám přikázal otevřít čítanky na první straně. Měli jsme chytit pevně do ruky úvodní listy a jedním dlouhým společným pohybem, k němuž dal speciální pokyn, vytrhnout Masarykův portrét na frontispisu a odnést ho na hromadu před tabulí, hned vedle nástěnky na počest Führerových padesátin.

Z naší školy začali odcházet čeští učitelé, posílali je domů, a ze školní knihovny zmizely české knihy. Najednou je ve fondu nikdo nemohl najít a knihovnice se tvářila záhadně. Pohledy do živočišné říše od Bohumila Bauše zůstaly Petrovi doma. Přišla mu výzva, že knihu musí urychleně vrátit, a když si ji chtěl za týden půjčit znovu, najednou neexistovala. Propadla se pod zem.

A otci přišel do ordinace oběžník.

Vážený pane!

Zasíláme Vám všeobecně platné nařízení změny vzájemného oslovení ze stranického na občanské, určené živnostníkům, podnikatelům, všem pracovníkům státní správy a ostatním, kterých se to týká.

Původní pozdrav Hlinkovy gardy „Na stráž“ se u nás stal velmi rychle celonárodním pozdravem, zdůrazňujícím slovenskou národní sounáležitost a vlastenecké cítění. Tento pozdrav je nyní vyžadován nejen na ulici, ale i při vstupu do úředních a veřejných míst. Užívá se také jako závěrečný pozdrav při veřejných oznámeních a projevech.

Tento pozdrav se původně dělil na malý a velký. Dnes je všeobecně nařízený jen velký pozdrav, při kterém kromě hlasitého pozdravení natáhneme pravou ruku a zvedneme ji do výše očí.

Na pozdrav se odpovídá doslovným opakováním pozdravu, nebo je zkrácenou formou „Stráž!“

V některých krajích doplňuje školní mládež gardistický pozdrav pozdravem katolickým, což je všeobecně rovněž přijatelné.

Nařizuji Vám, abyste s touto úpravou seznámil všechny podřízené pracovníky v okruhu Vaší působnosti a zajistil její dodržování.

Ministr vnitra Slovenské republiky

Alexander Mach, v. r.

Zatímco to otec četl a krčil čelo, rádio příjemně vyhrávalo.

Ja som optimista, viem to dozaista, že sa tomu dobre vodí, kto sa nenarodí. Hlas Františka Krištofa Veselého měl svoje velké kouzlo. Působilo především na matku.

„A víš ty, Bertičko, že on se svým sluhou mluví vždycky jen maďarsky?“ ozvala se od stolu a od pletení bobe Sára a dál si prozpěvovala chytlavou melodii. Jen chvíli před smrtí při autohavárii se zejde Bélou.

Nedožila se už ani nové definice pojmu „žid“, kterou zanedlouho oficiálně vyhlásili. A sice že je to: Osoba pocházející ze židovských rodičů, která před 30. říjnem 1918 nebyla pokřtěná.

Otec seděl ve svém křesle a listoval Slovenským lékařem. Dr. Chovanec psal v recenzi jakési knihy o lékařské etice:

„Po přehledu vývoje etiky, s odkazem na Kanta, Ekhardta, Rosenberga a Dietricha, voláme po nové lékařské etice, zbavené negativismu minulých dob a obrozené názorem národního socialismu. Nová etika lékaře musí vést především k názoru, že je sice zajímavé, jak se u osmdesátiletého starce zahojí fraktura colli femoris, ale s ohledem na národ jako celek má tento případ malý význam. Právě tak i odvážné thorakoplastiky plic. U takového nemocného je podle Gauerbrucha sice indikována operace, pokud všechny ostatní prostředky selhaly, ale současně s ní by měla být provedena také kastrace, protože není v zájmu národního zdraví, aby takový znetvořený člověk plodil další méněcenná individua. Je sice záslužné, že se lékařské vědě podařilo prodloužit lidský věk v průměru o dva až tři roky, ale na druhé straně je to jen zvětšování pyramidy starých a práce neschopných.“

V noci otce vzbudilo naléhavé zvonění telefonu. Volal gardista Gajdoš. Tvrdil, že mu doktor Ducký řekl, že do rána oteče, a zatím se nic neděje a on je z toho nadmíru zneklidněný. A že mu už nevěří. Ptal se, jestli by pomohla injekce.

„Ráno se u mě zastavte,“ řekl ospalý otec.

V ten běžný a trochu nudný pátek na sklonku léta jsme si s Petrem přáli, aby se něco dělo, ale čas jako by se zastavil.

Odpoledne se rozvoněla mramorová bábovka. Matka utřela prach na své sbírce porcelánových baletek a zavřela vitrínu. Zapnula rádio, v kterém právě vysílali koncert Brahmse, dirigoval ho Alexander Albrecht. Okny otevřenými do zahrady vanul teplý vzduch prohřátý sluncem. Všude ticho a klid.

To ticho a klid jsme přerušili vpádem do salónu — Peter se zuřivě, bojovně oháněl smetákem a zahnal mě do kouta, a já jsem jen křičel:

„Nemůžeš mě porazit, jsem svatý Pravďák!“

Tento argument jsem pokaždé používal jako poslední triumf, kupodivu obyčejně zabral.

Máma zasyčela: „Ssst!“

A do pokoje vešel otec a řekl, že Hitler napadl Polsko. Jen tak to suše konstatoval a odešel za nějakým pacientem se slepým střevem.

Slyšel jsem, jak matka před spaním šramotila v koupelně — zřejmě si rozčesávala vlasy — a jen tak, jako pomalý výdech, zašeptala:

„Polsko…“

Jako nějaké cizí slovo, co se právě naučila v jazykovém kurzu.

Končil první zářijový den, svátek patrona našeho farního kostela, svatého Egida, ochránce kojících matek, pastýřů, lovců, ztroskotanců, lukostřelců, žebráků a malomocných, který pomáhá při požárech a při suchu, při bouřkách a neštěstích, v bídě a samotě, při zpovědi, při epilepsii, duševních chorobách a neplodnosti. Páter Savický trval na tom, abychom to takhle sypali z rukávu — a pamatuji si to dodnes. Patří i ke čtrnácti svatým pomocníkům v nouzi.

To už válka v Brežanech začala popáté a definitivně. 1. září 1939.

Von fünf Uhr morgens ab an der Polnischer grenze wird geschlossen…

Časopis Slovenský lékař ve svém vydání z 15. září 1939 pohotově otiskl pěkný článek nazvaný Čestný boj, který matka s otcem rozebírali při snídaních a nechtěli nám ho dát číst, což ovšem, řekněme si upřímně, zapůsobilo jako ta nejlepší reklama.

„Mezi Německou říší a bývalým Polskem existovala od začátku nedorozumění. Němci postižení versailleským diktátem s krvácejícím srdcem sledovali vyhlazovací tažení, které proti jejich pokrevním bratrům vedla polská šlechta. Zaťali pěsti a dlouho se ovládali. Co však před světem ukázali v posledních týdnech vůdci polského národa, je možné nazvat čímkoli jiným, jen ne čestným bojem. Egocentričtí lidé to museli být, kteří pokládali za slabost protivníkovu to, že byli vyzváni, aby smírnou cestou řešili sporné otázky. Ve své předpojatosti a nadutosti se dali strhnout k činům, které přinutily Vůdce velkého německého národa, aby se zbraní v ruce přispěchal na pomoc bezbranným pronásledovaným příslušníkům svého lidu. Teprve proniknutí německých vojsk do jednotlivých německých osad a měst odhalilo ony bestiální způsoby a zvěrstva spáchaná na příslušnících německé národnosti. Tisíce a tisíce Němců — starců, žen a dětí — byly odvlečeny, zmrzačeny a zavražděny. Muži zmizeli beze stopy. Rozsekané údy, vypíchnuté oči, odřezané nosy, vytrhnuté jazyky, mrtvoly zbavené mužství, zprzněná děvčata a ženy jsou věčnou obžalobou těch, kdo vybičovali zvířecí pudy v navedeném davu. Z veškeré své lidskosti vysvlečeni zvrhli se natolik, že se neštítili děti ukřižovat, lidi benzínem polít a podpálit, živé pochovat. Podle starého vojenského mezinárodního práva se má se zajatci zacházet lidsky. Nedávno bylo 75. výročí, co Červený kříž uzavřel ženevské konvence. Ty byly závazné i pro Polsko!

Vedle autor umístil dramatickou a ve své výtvarné podstatě krásnou fotografii mrtvol zprzněných žen, jedna z nich ležela napříč v dokonalém zlatém řezu.

Tím na Slovensku definitivně skončilo devatenácté století, které se trošičku protáhlo — o nějakých těch pár desítek let. Od téhle chvíle už nic nebylo jako předtím.

15.

Netušil jsem, kde s tím pátráním po odpovědi na hádanku o kostech vlastně začít.

Přinesl jsem si z domu otcovu lupu a pozorně jsem si je prohlédl. Zdálo se mi, že v lebce je díra, kousek nad čelem — ale řekl jsem si, že s ní už raději nebudu hýbat. Zkoumal jsem rozhozená žebra — pokud to vůbec byla žebra — a něco, co zřejmě mohla být ramenní kost. Nepamatuji si už, jestli jsem tehdy předpokládal, že tam rovnou narazím na jmenovku. Ano, dobrotivý a prozíravý Bůh těla všech svých dětí opatřil maličkými identifikačními štítky na každé součástce!

Nejdramatičtější věci se tu děly během války. Lidi mizeli a všichni to brali více méně jako normální. To by mohl být klíč. Rozhodl jsem se sepsat jmenný seznam a budu z něj postupně vyškrtávat.

Prohlédl jsem ještě jednou půdu v okolí, ale nic zvláštního jsem neobjevil. Zatím jsem tedy kosti zahrnul zemí a pro jistotu jsem to místo ještě přikryl větvemi a listím.

V televizním archivu jsem si nechal vyhledat několik kriminalistických relací a při tmavé osamělé projekci jsem je zhlédl. Zbytečně. Pochopil jsem, že takhle na nic konkrétního nepřijdu, a ačkoli se mi do téhle věci ani v nejmenším nechtělo zasvěcovat někoho dalšího, došlo mi, že bych měl zřejmě navštívit Igora.

16.

Na vinici se ozval výstřel.

Vinohrad má dost, když přiletí špačci, celé velké hejno — snesou se na vinici jako černý mrak a za pár minut vyzobou celou úrodu. Celý den jsme s otcem chodili křížem krážem a dělali hluk. Tloukli jsme o sebe pokličkami a hrnci, křičeli a třískali palicí do všeho, co mohlo vydat nějaký odstrašující lomoz, a otec občas vystřelil do vzduchu ze staré pistole. Měl jsem z toho vždycky radost.

„Příští rok možná najmu sokolníka,“ říkával otec.

Na vinohradu těsně pod lesem lovila káně, tam se špačci nikdy neodvážili. Dřív měl soused ve zvyku chytit vránu, skrz hrudník ji přitlouct hřebíkem na zkřížené hole, normálně ji hlavou dolů ukřižovat. Vypadala hrozivě, viděl jsem to, ale trik fungoval jen chvíli.

Z blízkého lesa zase v noci přicházeli jeleni a okusovali keře. Otec už toho začínal mít dost:

„Pojď, jdeme k holiči…!“

Normálně by se mi k holiči chodit nechtělo, bral jsem to jako ztrátu času, vždyť jsem zatím mohl dělat tolik jiných věcí. Ale stříhal strýček Armin, matčin bratr, a to vždycky znamenalo zábavu. Seděli jsme tam na lavici otec, Tina a já a ještě dvě další děti a každý držel kartičku s pořadovým číslem. Strýček Armin byl vysoký a udržovaný. Chodíval pravidelně k šachterovi panu Šternovi, židovskému řezníkovi, který zabíjel košer způsobem drůbež a dobytek. Lidi mu nosili slepice, husy, kachny a on jim vzadu oškubal krk, vedl tudy řez velmi ostrým nožem a nechal zvíře vykrvácet. Nakonec ještě z masa pozorně odstranil všechny žilky. Šlo se k němu katovou uličkou (ten název mě zaujal, přestože Brežany nikdy kata neměly a své zločince stínali a věšeli v Nitře). Když tudy poslali židovské děti s konvicí pro mléko, všemi ulicemi v okolí se rozléhalo rachocení kol. Židi krávy dojili tak, že jim nemastili vemeno, aby se do mléka nedostala ani kapka tuku.

Armin holil i stříhal vlasy. Když někoho na tváři pořezal břitvou, zastavil krvácení bílým kamenem, kterému říkal lapis. Fungovalo to zázračně, stačilo ho přiložit na ránu.

„Máte silný vous a jemnou pleť,“ říkával, když se to dělo pravidelně. Ale nejčastěji mému otci. I proto ho myslím neměl rád.

Strýček Armin právě dokončoval sestřih plnoštíhlé ženě, kterou jsem znal od vidění. Neustále mluvil. A usmíval se. Pracoval svými jemnými prsty.

„Vždyť já tu držím ten podnik už jen kvůli vám, paní Škridlová! Dávno už bych se mohl válet někde… na Riviéře!

Škridlová se koketně zasmála: „Armine, nepřehánějte. Ale pokračujte, lichotí mi to!“

„S radostí, madam.“

Dál na ní pracoval.

„Apropos… znáte ten vtip, milostivá? Ve vlaku v kupé cestují dva muži a mlčí. Když už takhle sedí dvě hodiny, jeden se nakloní k druhému: Promiňte, pane, ale neráčíte být žid? Druhý překvapeně zvedne oči od novin: Ano. Ale řekněte, jak jste na to přišel? První se usměje: Podle přízvuku!“

Všichni dospělí v holičství se zasmáli.

Armin udělal nůžtičkami poslední úpravy a potom jí teatrálně sejmul z ramen plachtu, tak jak to uměl jen on.

Uklonil se: „Už léta o vás vím, že jste krásná. Jenže je jaksi na všechno moc pozdě.“

„Armine, Armine!“ pronesla Škridlová a s potěšením si v zrcadle prohlížela svůj odraz.

První jsem přišel na řadu já. Armin mi zkrátil bujnou hřívu, ani to netrvalo dlouho. Do holičství vešla mladá dáma právě ve chvíli, když malou metličkou zametl vlasy a vysypal je do připraveného papírového sáčku.

„Hned to bude, milostivá paní. Vidím, že jste se dnes dobře vyspala. Nebyla jste sama, že? Mužská náruč dělá divy!“

Dáma se začervenala, ale neurazila se. Armin zřejmě věděl, že si to může dovolit.

„Když to tak dobře víte, proč jste se tedy neoženil?“

„No… čekal jsem na vás. A kromě toho — mně mužská náruč nechybí. Tak co to bude dnes?“

„Jen trochu přistřihnout.“

„Račte si vzít kartičku a posadit se.“

Armin si vzdychl a poskládal plachtu kolem krku mé sestře Tině.

„Muž je jako slunce. Září stále stejně silně, kulaté horoucí slunce. Pokud ovšem není právě za mrakem, žeáno?“

Chvíli se díval na sestřinu hlavu, jako by přemýšlel, z které strany se do ní pustí.

„Žena je zase jako měsíc. Stále jiná — čtvrť, úplněk, nov, půlměsíc — nevyzpytatelná, stále se mění, nikdy není stejná, nemám pravdu, Alfi?“ oslovil otce, který se jediný neusmíval, a mrkl na něj v zrcadle.

„Aristoteles přirovnal muže k truhláři vyřezávajícímu ze dřeva dítě. A tím dřevem je žena!“

Mladá dáma se začala chichotat.

Otec se zamračil a prohmatal si sako. Z vnitřní kapsy vytáhl cigaretu a vložil si ji do úst, vstal. Z kalhot vyndal krabičku zápalek a potřásl s ní směrem k výloze. Armin přikývl a zamrkal.

„Kašpare…!“ procedil otec skrz zuby a vyšel ven na ulici.

Ve vchodu se málem srazil s Gajdošem. Nevšiml si ho kvůli malé postavě. Pracoval na poště a věčně se mračil. Říkalo se, že mu chybí pět centimetrů, aby byl normální.

Vlasy skončily v papírových sáčcích, každý odevzdal svůj díl. Šli jsme po vinohradu. Otec se v pravidelných intervalech zastavoval a sáčky věšel na sloupky.

„Lidský pach jeleny odpuzuje, zvlášť ten mužský. Jelen to ucítí a ani se nepřiblíží. Takovou moc mají vlasy!“

Loni v listopadu jsme s Bonym procházeli naším bývalým vinohradem. Zpustlý, zarostlý plevelem a šípky, mezi kterými trčely nahnuté betonové sloupky, nohy se mi každou chvíli pletly do rezavého pletiva. Zůstaly tu vybledlé vlasy, které chránily neexistující hrozny — slunce z nich vytáhlo barvu a sáčky se rozpadly.

V chatě sídlili netopýři. Viseli z trámů hlavou dolů, na hrudi zavěšená mláďata. Pištěli a skrývali se před světlem. Zrezivělé kusy nářadí a pár zažloutlých fotografií — pozůstatky zaniklé civilizace.

A vlasy, které otec sbíral do zásoby, i když je už nepotřeboval. Zamrzlý, uložený čas. Všechny vzpomínky a snědená jídla a alkohol a léky…

Když na to myslím, cítím v ústech hrozny.

Vložíte je do úst a bobule lehkým tlakem praskne, purpurová pokožka pukne, jazyk po ní klouže, je hladká a bez chuti. Stlačíte a rozprskne se. Vystříkne rosolovitá dužina, sladká a kyselá, svírá ústa, zaryjí se do ní zuby. Jako poslední prasknou pod zuby jadérka, to trošku kazí dojem, ale tak to má být, aby vyznělo to ostatní. Jako ptačí výkal na čistém ubrusu. Zbytky z bobule, vlákna, roztrhaná tkáň, sladká šťáva — všechno se rozlévá po jazyku.

Dokonce je cítit i krev. Jako tehdy, když jsem odcházel — do Arminova holičství vběhl rozrušený chlap, sedl si na židli a lapal po dechu. Zdálo se, že není úplně při smyslech.

„Tak, co si pán bude přát?“

„Právě… srazil… srazil jsem kousek odtud člověka. Ale ostříhejte mě.“

Cítil jsem krev? Nebo se mi to jen zdálo?

17.

Je hluboká noc. Venku je pár stupňů nad nulou, alespoň podle otcova starého teploměru. Fouká silný vítr. Pozoruji ledové květy na skle, není jich moc. Rozbíhají se a kvetou v levé části okna.

Už dlouho jsem je neviděl. V dnešní době jsou vzácností. Tak jako plno dalších věcí. Vakuum v plastových oknech a dokonalé utěsnění způsobily, že už se netvoří. Ani na mých oknech v Bratislavě.

Vojtův otec choval holuby.

Mnohokrát jsem ho viděl, jak je s potěšením pozoroval, dokud ho v padesátém druhém definitivně nevyhodili z armády. Létali ve velkých kruzích nad naší čtvrtí, dlouho jsem se na ně vydržel dívat z naší zahrady.

Vozil je na soutěže do stovky kilometrů vzdálených míst a pokaždé přiletěli zpět. Jednou mi Vojto vysvětloval, že dálkové lety podnikají jen samečkové. Holubice zůstávají zavřené, holubi se k nim touží vrátit, a proto nikdy neuletí. Holubice jsou rukojmí. Vojtův otec je pak za odměnu pouštěl do klecí, aby mohli chvíli zůstat spolu.

Poručík Roško měl zvláštně posazený hlas. Využíval ho jen na nejnutnější dorozumívání. Nebral ho jako luxus, kterým by ohromoval ženy — hlubokými basovými kadencemi, přesnou, trochu koketní modulací, vybroušeným slovníkem, který obsahuje každý vhodný výraz a dokáže ho bez problémů zacílit. Hlas nepoužíval jako nástroj k přesvědčování druhých, neměl ho ani na to, aby jím vzbudil pozornost a zájem anebo si získal dychtivé publikum. A podle toho i zněl. Jakoby vysušený na prudkém slunci a — jestli hlas může mít barvu — vysloveně šedivý. Téměř ho nebylo slyšet, protože si hlasivky nenamáhal, a možná že mu jako důsledek úsporného režimu úplně zakrněly, aby jejich hmota mohla být využitá na důležitějším místě těla.

Pár slov, několik zvuků, odkašlání, zívnutí, zakoktání…

A stačilo to. Každý se k němu vždycky přisunul, naklonil blíž, nastražil uši, aby ho slyšel. Takže Vojtův otec nakonec paradoxně budil dojem jakési oblíbenosti u těch, co ho poslouchali. Dokonce si vysloužil i pověst zdatného vypravěče, možná proto, že ho nikdo nikdy souvisle vyprávět neslyšel.

Vojto na ten hlas reagoval velmi citlivě. Otec ho používal v tichých hlubokých tóninách charakteristických pro ranní hodiny, kdy hlasivky ještě nejsou dostatečně rozcvičené — na tichý rozhovor s matkou při snídani. Ve chvíli, kdy promluvil, Vojto sebou pokaždé trhnul a zdvihl hlavu, ačkoli slova nebyla určena jemu. Reagoval na tu frekvenci i z velké dálky, nejednou jsem si toho všiml.

Ten hlas musel znít velmi rozhodně ve vysílačce, když poručík Roško komunikoval se základnou během vojenských letů.

V Brežanech jsme s Vojtou měli oblíbená místa.

Na opačném konci města, až za posledními domy, stála cihelna a u ní jezírko. Říkalo se tam tomu Behy. Od jednoho břehu k druhému jen stojatá voda, žáby, pár ryb a pan Mislovič — pořádně chlupatý a zarostlý, s velkým břichem. Neustále ponořený v jezírku, v létě i v zimě. Pracoval jako topič, jeho žena šila v krejčovství. Byl úplně plešatý (mezi námi dětmi se říkalo — jestli ho chceš naštvat, popros ho o hřeben), pokožku měl tmavou od sazí a uhlí. Do toho samé klikyháky a obrázky na rukou a na zádech — doopravdy zvláštní, protože židé mají zákaz tetování, říkal strýček Oskar. Pokud to není číslo na předloktí — kontroval obvykle se smíchem Mislovič.

Učil nás s Vojtou chytat raky — vzal nás k Sálavě a přivedl k díře v břehu: „Dej tam prst!“

Váhavě jsem ho vecpal dovnitř a už mě chytla klepeta. Vykřikl jsem.

„Vytáhni ho, vytáhni!“ Takhle jsme chytili dva.

Dnes už raci u cihelny dávno nejsou. Když se fabrika Knocht & Marinar přejmenovala na Slovlinu a začala kromě laků a barev vyrábět i umělá vlákna a plasty — a nenápadně vypouštět odpad do Sálavy — raci odešli, jak se pěkně říkalo. Mohlo to znamenat, že se s miniaturními račími kufříky odstěhovali na malých račích nákladních autech, na malinkých račích vláčcích — podobně jako občas odcházeli lidé. Ano. Pěkná představa. Nebýt občasných výjevů, kdy jejich tělíčka spolu s mrtvými rybami, vzhůru bílými břichy, v zátoce točil proud a odnášel je pryč z Brežan. Ano, dalo by se říct, že se jen spokojeně vyhřívali na slunci, že to odpozorovali od lidí. A vskutku neexistuje důkaz, že to tak doopravdy nedělali.

Mislovičův děda se ještě jmenoval Mislowitz, otec už Mislovics, tehdy znělo lépe maďarské příjmení — pracoval totiž kdesi na dráze. No a jeho syn už se poslovenštil docela, možná i s přispěním roztržitého matrikáře. V každém případě se jmenoval Nándor, neboli Ferdinand. Nevěřil v Boha ani se nemodlil, říkával, že kdyby na něj někdy inkognito narazil, ani by ho nepoznal. Občas za ním po válce chodívali zbylí brežanští židé — protože se chtěli v pátek modlit v synagoze na konci Letní ulice. Muselo se totiž sejít alespoň deset dospělých mužů, aby Jahve přijal modlitbu jako prosbu celého Izraele.

Když jaksi nepřicházeli, ačkoli Mislovič už podupával před vchodem a myslel na to, že ten čas mohl využít i lépe, dal se do křiku:

„Vy kurvy smradlavý židovský! Tak já se sem ženu, abyste si mohli povídat s tím vaším Bohem, a vám to ani nestojí za to, abyste se všichni dali dohromady?“

Mislovičův dům stál na samotě nedaleko Sálavy. Postavil ho na místě dávné usedlosti, která vydržela pokaždé, když se řeka vylila z břehů. Uprostřed zaplavených luk a polí zůstal obvykle jen ostrov a na něm Mislovičův dům. Když přišla stoletá voda, která ale přicházela jaksi častěji — já jsem ji zažil třikrát —, křičeli z člunu na Misloviče, že ho odvezou pryč, aby se neutopil. Odmítl a poslal je s křikem k čertu — a jeho dům znovu vydržel, ten na Mislovičově ostrově. Tomu místo se stále říká U Misloviče. I když se na ně sápou metastázy brežanského satelitního předměstí.

Mislovič k nám jednou za čas přicházel s prázdným pytlem a odcházel s plným, hemžilo se to v něm a převalovalo — jeho příchody se opakovaly pokaždé, když naše Ikebana vrhla koťátka. Otec mu dal nějaké drobné, podali si ruce a šel si po svém. Zbytek si všichni dokázali domyslet, ale v naší rodině se o tom nemluvilo. Nejhůř tyhle věci prožívala Tina, ale ani Petrovi nebylo všechno jedno. Ale když se nic neřeklo a jen se tak jaksi předpokládalo, že se koťata jednoduše vypařila nebo změnila v rezavé kočičí anděly, které si vzal velký všudypřítomný Kocour přímo na Nebesa, všechno se zdálo v pořádku. Ika si později navykla dva tři dny po porodu mladé někam odvléct. Nikdy jsme nezjistili kam.

Kromě jezírka Behy, kam jsme podle pravidel nikdy neměli vkročit, otevřeli u Sálavy letní plovárnu pod širým nebem. Otec se nesměl dozvědět o mých pokrocích v plavání s Mislovičovým vlčákem, kterého jsem se měl držet za ocas, a skvěle to fungovalo, takže jsem ho nechal, ať mi zaplatí trenéra.

Pokaždé se mi vybaví ten obraz: Jsem ve vodě a okolo hrudníku mám připevněné popruhy, po vykachličkovaném okraji pomalu kráčí plavčík a drží mě na tyči. Abych náhodou rovnou nezmizel pod hladinou. Vedle stojí otec ve svém krémovém obleku, v letním vedru v plné polní i v saku a vestě, s kloboukem proti slunci posunutým do čela.

Tváří se přísně a občas zvolá: „Adašo, proč ty tempa víc nedotahuješ, jak ti říká pan Kopasný?!“

Když mi to už jakž takž šlo, chodívali jsme se koupat i s matkou, Tinou a Petrem. Matka vždycky vzala mléko, v kterém rozpustila malinovou šťávu, a takovou chuť mělo i naše koupání. Občas mezi zuby křuplo malinové zrníčko a přebilo celkovou dokonalost toho nápoje. Zůstávalo zaseknuté docela vzadu ve stoličce a ani za nic nechtělo pryč, a už vůbec ne, když jste ho chtěli vypláchnout vodou, nebo se ho dokonce pokusili vydolovat nehtem — většinou jste jadérko přinesli až domů, a až někdy pak před spaním se při čištění zubů oddělilo od zubu, prázdné a bez chuti, jako vybledlá vzpomínka na den strávený u vody, kdesi v jakémsi létě.

Rodiče si zas nenápadně smíchali litr čistého lékařského špiritusu s litrem malinové šťávy. Pili jinou malinovku.

Na Sálavě jsme s Vojtou často chytali ryby — v bočním rameni, většinou jen tak, do ruky. Ale převážně jsme ulovili jen mníky, na dobrého velkého sumce už byla třeba udice. Pekli jsme je přímo u řeky na ohni.

S plnými břichy jsme pak leželi v trávě a pozorovali, jak přichází večer, jak chladne vzduch, a celé hodiny jsme si povídali. Zvlášť Vojto rád vyprávěl příběhy. A já jsem je s oblibou poslouchal.

Když jsem byl v Brežanech naposledy, loni na podzim, tak jsem se tam vypravil.

Stál jsem u řeky a sledoval, jak se tvrdošíjně vrací zpátky do svého koryta. Poslední týden nezvykle hodně pršelo, nejvíc někde nahoře na severu, a Sálava si znovu poslepu našla svou cestu a zase se klikatí, není z ní jen rovná nalinkovaná stoka, jakou z ní udělaly meliorace.

Vylila se na obou březích a zatopila blízký háj. Lidi z Brežan, pro které to byla atrakce, se přiběhli podívat, ale dlouho na studeném vzduchu nevydrželi. Jen se zastavili a se zatajeným dechem sledovali, jak valící se voda podemílá břeh. Pak se obrátili, upřeně si mě prohlíželi a přemýšleli, kdo vlastně jsem. Cizinec se známou tváří. A vydali se zpátky k domům v šeru, v tlumeném, téměř už zimním světle. Pes štěkal na vránu sedící na plotě, ale nedosáhl na ni. V lesíku jich ještě zůstalo hnízdit hodně a dost jich přiletělo ze severu na zimu.

Pár let po válce jsme měli s Vojtou u Sálavy vysoko v koruně staré vrby posed — z větví a prken, která jsme vytáhli nahoru. Musel být květen, protože se všude rojili chrousti.

Pozorovali jsme lidi, co se bavili na břehu. Chlapi z Brežan, mezi nimi i Mislovič a další jeho kamarádi, všechno obyčejní lidé, tedy alespoň podle kritérií mého otce a Vojtovy matky — vždycky nám nadávali, že se s nimi dáváme do řeči. Mohl být podvečer, skoro soumrak.

Na břehu řeky vykopali dvě jámy. V každé rozdělali oheň a nahoru položili plechy. Chvíli se nic nedělo, jen tak pili a povídali si, kolovala láhev s průhlednou tekutinou, ozýval se smích.

Pak se z lesa vynořili lovci a nesli vrány — tlusťoučké, mladé, takové, co zatím jen hopkají po větvích, těsně předtím, než vzlétnou poprvé. Nařízli je pod krkem a stáhli z kůže. Stehna, žaludky, srdce, všechno se vybralo a poskládalo na plech. Mislovič, z něhož se vyklubal hlavní kuchař, přidal sádlo, pepř, sůl, papriku a dal se do pečení.

Křičel: „Večeře! Košer večeře!“ Smál se: „Z mých rukou je všechno košer!“

A už taky házel na talíř první kousky nádherně vonícího masa. Jedli k tomu chléb a otvíraly se flašky s vínem.

Slunce už zašlo. Vzduch voněl chladnoucí zeminou.

Zatímco se pekla první várka, lovci zmizeli za stromy pro další vrány. Slyšeli jsme hlasy a vzdálené výstřely, smích.

A v tu chvíli se z lesa vynořila zvláštní postava — tedy postava sama ani zvláštní nebyla. Kolem našeho stromu šel muž ve špinavých maskáčích s ruksakem na zádech. Zvlášť pozorně ho pozoroval Vojto. Pod našima nohama totiž kráčel osobně jeho otec. Kývnutím hlavy pozdravil beze slova společnost a bez úsměvu šel dál.

„Haló, pane generále! Pane generále!“ křičel za ním rozjařený Mislovič.

Vojtův otec kýval hlavou, chtěl protestovat proti vysoké hodnosti, kterou ho počastoval — ale ať by Mislovič řekl cokoli, už to neplatilo. Před týdnem dostal od ministra poštou papír a od té doby se toulal, domů skoro nechodil.

„Pane generále, pojďte k nám!“

Vojtův otec se neochotně otočil a byl na vážkách.

„Jen pojďte! Pojďte se najíst!“ pobízeli ho i ostatní.

Pomalým krokem došel ke dvěma jámám i ke společnosti, co seděla okolo nich, a sedl si do trávy.

„Dobrý večer…“ řekl tím zvláštním hlasem. Mislovič ho představil kamarádům, kteří ho neznali, a podal mu talíř.

„Košer holubička!“ smál se na celé kolo. Úspěšné vtipy vždycky s oblibou mnohokrát opakoval.

„Já jsem Ferdiš…“ podával mu loket, protože měl mastnou ruku, a Vojtův otec ho chytil a potřásl si s ním.

„Vojtech,“ vydechl.

„Vím. Vítej.“

Mislovič ho zlehka poplácal po zádech a dál se šel věnovat masu.

To už jsme s Vojtou slezli ze stromu a pomalu jsme se k nim blížili.

„Podívejme se — kdo to tu je?“

„Dobrý večer,“ řekli jsme ostýchavě.

Vojto rozpačitě zamířil k otci. Oba tu byli tak trochu načerno, oba tak trochu ztracení — ale otec už se začal osmělovat, smál se vtipům tím víc, čím víc vypil vína. Mluvil málo, jako by se bál, že ho někdo praští po hlavě. Naklonil se k Vojtovi.

„Ale doma psst! Bude to naše tajemství, souhlasíš?“

Monako okřikoval svou ženu:

„Hej Zuzko, nech něco i pro ostatní!“

Nejdřív se jí vrány hnusily — hystericky ječela, že je nevezme do pusy, ať s tím jde Monako někam. Se smíchem jí přesto kousek masa vnutil, a ona se od toho okamžiku netrhla od plechu.

„Nech i ostatním, slyšíš?“

„Košer holubička, račte prosím!“

V mých a Vojtových rukách přistály papírové talíře, každý s naloženým stehýnkem, k tomu kousek chleba a feferonka.

Opatrně jsme si kousli, ale chutnalo nám.

Z lesa se ozvaly výstřely. Někdo zpíval písničku a hrál na harmoniku. Ostatní hlasy se přidávaly zvesela a falešně.

Ke břehu přirazil přívoz s dalšími kumpány, kteří už měli taky notně vypito.

Na Sálavě přívoz fungoval až do roku 1976, když to odneslo tři obrovské duby, k nimž měl převozník přivázané lano — jeden na Štědrý den a dva den nato. Kdysi dávno se Monakův syn vsadil, že po lanu přeručkuje až na druhou stranu řeky, aby se blýsknul před těmi „z druhého břehu“, Sálava tvořila hranici mezi naším a nevedovským rajónem. Ale někde uprostřed dostal křeč do ruky, spadl do vody a utopil se.

Řeka měla velký apetit.

18.

Známé dobové záběry se vplétají do vzpomínek. Pokaždé tatáž prosluněná ulice. Občas na ni sprchne nebo ji zasype sníh. Vůbec nic se neděje. Všude vládne gemütlich atmosféra, jak říkají Němci. Ušlechtilá nuda.

Ve filmu by mohly být zrychlené záběry na rychle se míhající lidi na náměstí malého města. Kamera se dostane všude — mezi ně, nad ně, bloudí bez respektování fyzikálních zákonů, proniká do všech zákoutí. Lidi… Spěchají, usmívají se, zdraví se, jsou spokojení ve svém každodenním koloběhu.

Všelijaké výjevy z ulic, také zrychlené — prodavač kaštanů, sklenář, mihne se několik aut, vůz tažený koňmi… Páni v kloboucích v družném hovoru na chodníku… Žebrák na rohu… Trh… Ženy se smějí… Život plyne klidně, zdá se, že se nic neděje…

A na kraji chodníku stojí pán v klobouku, kouří a krátí si čas čtením novin. Kamera se blíží jako dotěrná moucha a snímá text.

Ten pán je můj strýček Armin Blau, má tu zřejmě rande.

Náš dům stál sice v boční ulici, ale až moc dobře jsme slyšeli, jak nedalekou širokou silnicí — ulicí Adolfa Hitlera (bývalou Masarykovou), kde nemohl bydlet žádný žid, kdo to kdy viděl, a tak je všechny po přejmenování urychleně vystěhovali a nastrkali do polorozpadlých domů na okraji města — protínající skrz naskrz celé Brežany, dnem a nocí bez ustání táhly tanky, auta a nákladní vozy s vojenskou technikou. Otec říkal, že jedou na Sovětský svaz.

„Sovětský svaz… Hm…“ šeptala jedním dechem matka, když si před spaním v koupelně rozčesávala vlasy — jako by to bylo jazykové cvičení. Skvěle vymyšlený jazykolam, který když budete neustále opakovat, ukáže se vám nový, vulgární význam. Společnost bude mít o zábavu postaráno.

Jako při hře Čí jsou to očka? a Čí jsou to nožky?, kdy se obličej zakryl papírem nebo zbytek těla závěsem. Naši to často hrávali, když společnost rozverně dospěla k vrcholu večírku, a dost se při tom nasmáli.

Čí jsou to očka? — říkal Hitler. Čí jsou to nožky? — kontroval Stalin.

A očka a nožky používali, jak jen se jim zlíbilo.

Ve škole jsme četli Velkoněmeckou čítanku od Michaela Herberta Manna, z níž jsme čerpali množství informací o spřáteleném německém národě.

Paní učitelka mě vyvolala a musel jsem přede všemi ve třídě nahlas číst:

Co je to Velkoněmecko? Co je tato velká evropská „Říše středu“? Tato země básníků a myslitelů, uniforem a rázného vojenského kroku, hradů, chrámů a zámků a zakletých starých měst, vysokých pecí, loděnic a laboratoří, v nichž se učení blouznivci snaží vynalézt ráj nebo peklo. Jaká je tato říše, kde se tak intenzivně prolínají symfonie práce, rozvahy a boje? Kde se šum lesů a ticho dozrávajících polí stávají řečí země bohaté na dějiny. Jaká je tato země, kde vedle sebe nacházíme dalekosáhlé zákony na ochranu zvířat a trest smrti? Co je to Velkoněmecko? A kdo je ten zasněný, pracovitý a bojovný „Německý Michal“, který se navzdory své těžkopádnosti teď naučil i létat? Níže má být nabídnuta stručná a věcná odpověď. Velkoněmecký prostor byl jevištěm podstatné části pohnutých dějin Západu a často se v něm odehrávaly i dějiny světové. Kromě toho působili Němci i mimo své evropské hranice a v zámoří, jak dokazuje například vznik Spojených států amerických. Versailleský diktát udělal z Německa znetvořený, života neschopný útvar. Ale byly tu už i zárodky nového počátku. Boj o život, který musel vést německý národ v rámci světové války s vynaložením všech sil a bez ohledu na kmenovou a státní příslušnost, v něm probudil touhu po svorné a jednotné říši pro všechny Němce. Tuto touhu splnil Adolf Hitler. Národněsocialistické hnutí se dostalo k moci 30. ledna 1933 jmenováním Adolfa Hitlera říšským kancléřem. Po změně parlamentaristické republiky v nový německý lidový stát se silnou ústřední mocí začal postupný vznik Velkoněmecké říše. Byly připojeny části německého národa, versailleským diktátem odloučené od Německa: Sudety (1938), Čechy a Morava (1939), Memel (1939), Danzig (1939) a Eupen-Malmedy (1940); a na jaře 1938 mohla být splněna i touha německého Rakouska po opětovném spojení s Říší. Na jaře 1939 po vítězném tažení proti Polsku opět vznikly říšské župy Posen a Západní Prusko a Generální gouvernement. Dá se říci, že Němec dvacátého století v sobě spojuje množství povahových rysů a schopností, které ho dělají jedním z nejdokonalejších lidských typů na světě.

Mapa uprostřed textu představovala Velkoněmecko jako srdce Evropy. Dále následovala černobílá fotografie horníka ze slezské uhelné pánve a helgolandského rybáře, pak říšská dálnice mezi Mnichovem a Salcburkem, novodobé dělnické byty: světlo, vzduch a slunce a němečtí vojáci slavnostně rázující před Führerem.

Na Vánoce nás paní učitelka učila O, Tannenbaum!

Můj syn Bony zase zpíval ve škole píseň o jolce.

Ale doma to bylo vždycky: I’m dreaming of a white Christmas, just like the ones I used to know, linoucí se z otcovy šelakové desky, dokud ji strýc Rudo nerozsednul.

Díky německé propagandě jsme se dozvěděli, že 22. června 1940 Francie podepsala kapitulaci s Německem a Hitler, který si zvlášť potrpěl na symboliku, dal do města Compiègne přivézt jídelní vůz — přesně ten exemplář, v němž v tomto městě v roce 1918 podepsali kapitulaci Německa. Dal ho potom dopravit do Berlína a slavnostně vystavit na místo, které koncem války zasáhlo milosrdné bombardování — jinak by hra zřejmě pokračovala dál. A kdo ví, co by z toho ještě mohlo vzejít. Prozřetelnost, nebo jak tomu říkal Hitler, občas funguje i správným způsobem.

Jiní jí říkali Bůh. Páter Savický procítěně kázal:

„Bůh je všude. Je to čistý duch, je to vzduch, který nás obklopuje, vzduch, který dýcháme. Je všude.“

Díval jsem se oknem někam ven, když jsem zaslechl rozhněvaný hlas:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům hluchého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.