Youth In Revolt

Copyright © C. D. Payne, 1993

Translation © Tamara Váňová, 1995

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-091-7

ISBN mobi 978-80-7565-092-4

.

Věnováno Joy

Autor srdečně děkuje Bobu Wardenovi, Larrymu L ondonovi, Janu Pazdírkovi, Johnu Hackovi, Karen Copsteadové, Judy Cressové, Lise Harperové, Ricku Reynoldsovi, Willisu Herrovi, COSMEPu, Leslie Davissonové, Melanii Curryové, Cody ´ s Bookstore, své agentce Winifred Goldenové a svému vydavateli Bruceovi Tracymu.

obsah

Kniha I

Mladík v odboji

Kniha II

Mladík v oko vech

Kniha III

Mladík v exilu

Kniha 1

M la d ík

v odboji

červenec

STŘEDA, 19. července – Jmenuju se Nick. Až budu jednou velkej a stanu se gangsterem, budu možná spíš známej pod jménem Nick Píchač. Našim to asi způsobí jistý rozpaky, ale když už dostaneš od svýho kmotra mafiánskou přezdívku, moc se nevyptáváš proč.

Je mi čtrnáct (skoro) a bydlim v Oaklandu, v apatickym velkoměstě přes záliv od San Franciska. Píšu si ve skrovnym soukromí svýho pokoje na otravně zastaralym átéčku. Kámoš Levák mi dal kradenou kopii WordPerfektu, a tak se trochu pokouším zmáknout příkazy na klávesnici. Moje velký přání je bejt jednou schopnej přemístit celej odstavec na jedinej povel.

Moje příjmení je Twisp – šíleně ho nesnášim. Dokonce i John Wayne na koni by při vyslovení takovýho jména vypadal jak ženská. Hned jak mi bude jednadvacet, zbavím se ho, a vyměním za něco mužnějšího. Momentálně sem vysazenej na jméno Dillinger. „Nick Dillinger“. V tom musí každej cejtit správnýho chlupatýho chlapa.

Sem jedináček, až na starší sestru Joanii, která vopustila rodinný hnízdečko, vodstěhovala se do Los Angeles a hňácá žvance ve výšce deset tisíc metrů nad zemí.

Dále byste vo mně měli vědět, že sem posedlej sexem. Jakmile zavřu voči, začnou se pomalu rozevírat šiky smetanovejch stehen jako při nějaký revuální, mládeži nepřístupný supershow. V poslední době si až patologicky uvědomuju svůj penis. Kdysi okrajová část, lhostejně používaná k věcnýmu močení, se – takřka přes noc – vypracovala na uřvaný Las Vegas mýho těla, plný pulzujících neonů, hvězdně vobsazenejch varietních vystoupení, exotickejch čísel se zvířaty a davů vopilejch tatíků na služebních cestách, v ustavičný honbě za zvráceným vzrušením. Nacházim se ve stavu posedlýho očekávání, neustále si vědom naléhavýho pokřiku z míst svýho ztvrdlýho pohlavního orgánu. Impulzem může bejt cokoli – rytmický bublání radiátoru, slovo „koňadra“ v novinovym článku, dokonce i pach starý koženky v toyotě pana Fergusona.

Přestože tak často myslim na sex, jen stěží si umim sám sebe představit při akci. A ještě jedna věc mi není jasná. Jak se pak vůbec člověk může podívat holce do vočí, když prohnal svýho pinďoura její pindou? Myslím jako, jestli to nevylučuje normální konverzaci? Zřejmě ne.

ČTVRTEK, 20. července – Matka právě odešla do práce. Zadává na dopravním inspektorátu testy na řidičák. Je tudíž dopodrobna znalá všech tajemnejch pravidel silničního provozu (jako třeba kdo má dát přednost, když se setkají dvě auta na úzké horské silnici). Snažívala se tatu při jízdě poučovat o veškerejch jeho dopravních přestupcích. To byl taky jeden z důvodů, proč se rozvedli.

Právě teď s ní nemluvim. Když sem se minulý pondělí vrátil z úděsnejch dvou dnů péče vlastního taty, zjistil sem, že mi natřela pokoj na vyblitou růžovou. Že prej se někde dočetla, že takovou barvu často používaj v nemocnicích k uklidnění duševně chorejch. Řek sem jí, že přece nejsem duševně chorej, že sem jen v pubertě. Teď abych se sem styděl kohokoli pozvat. Když je člověk drobnej nesportovní puberťák, kerej hodně čte a rád poslouchá Franka Sinatru, pak rozhodně nemá zájem, aby se rozkřiklo, že si honí péro v pokoji, co vypadá jako budoár jistý prsatý pophvězdy.

PÁTEK, 21. července – Ze čtení mě rozbolela hlava, a tak sem si řek, že zkusim na chvíli psát. Pořád ještě hodně používám klávesu F3 (help). Děsná škoda, že život nemá nějakou takovou klávesu. Stiskl bych ji a nechal si sem poslat dvě abnormálně nadržený šestnáctky.

Toto léto čtu Charlese Dickense. Přečet sem Davida Kopráka, Nadějné výblitky, Malou Rizotku a teď sem až po uši v Příběhu dvou městek. Sidney Carton je frajer. Kdyby žil dneska, určitě by na zadních stránkách časopisů dělal reklamu prvotřídní skotský. Mám Kadlíka děsně rád, ale – mezi náma – můžete ho číst léta a na žádnou prasárnu nenarazíte.

Teď klátím (teda pardón) Dickense a těšim se na příští rok na hodiny anglický literatury u slečny Satronový. To už budu v devátý třídě Akademie svatýho Víta. Rodičům tvrděj, že tato internátní střední škola je tou nejelitnější a nejpřísnější přípravkou na vysokou v širokym vokolí. Každoročně vyberou pouze čtyřicet vědychtivejch onanistů z doslova desítek uchazečů.

Úchvatná slečna Satronová má bezvadnou kostru a nosí upnutý svetry. Taky je prej velice sečtělá. Nemusim zdůrazňovat, že se v mejch masturbačních fantaziích tyčí jako obryně.

S matkou už zase mluvim (blíží se mý narozeniny). Tu novou barvu do mýho pokoje je sice ochotná cvaknout, ale vymalovat si musim sám. (Osobně bych dal přednost elegantní sbírce plakátů z plejboje.) Teď mi zas navrhuje něco doběla, ale já trvám na mužné khaki.

NEDĚLE, 23. července – Tata se měl pro mě stavit v deset, abychom utužovali otcovsko-synovskej vztah. Vo čtvrt na dvanáct mu máma brnkla do jeho mládeneckýho kutlochu a zastihla ho ještě v betli. (Nepochybně s tou jeho současnou štětulí.) Máma spustila jednu ze svejch hlasitejch tirád, kerý má vždy po ruce. Ve dvanáct deset zaskřípěly na příjezdový cestě brzdy a zaječel klakson.

Jízda nazpět do Marinu probíhala podle vočekávání. Za prvé byste měli vědět, že tata má pronajatý BMW 318i (to nejlacinější). Strašně rád by přešel na prestižnější model, ale – jak mi často připomíná – sužujou ho zničující alimenty. Během pětadvaceti kilometrů přejížděl dvaavosumdesátkrát z jednoho jízdního pruhu do druhýho, sedumkrát troubil a voplzle posunkoval na čtyři řidiče (většinou starý zmatený dámy). Na chlapy si teď dává většího majzla vod tý doby, co ho celejch čtyryadvacet kiláků na dálnici nahánělo auto plný Iránců, mávajících z oken olověnejma tyčema.

Mezi těmato úděsnejma momentama sem se snažil konverzovat s Lacey, tatovou poslední štětulí. Je jí devatenáct, je čerstvou absolventkou stantfortskýho institutu kosmetiky a je nadmíru sexy. Vzhledem k tomu, že sem naprosto neschopnej verbální komunikace s holkama, nutím se trénovat s tatovejma štětulema. Avšak Lacey se nezajímala vo nic jinýho, než že se hihňala jako blázen a hecovala mýho otce: „Šlápni na to, drahouši! Jen ať to turbo vřeští!“

Když sme dorazili do Kentfieldu, zjistil sem, že otec nejen že nemá připravenej žádnej program, ale dokonce chce, abych mu posekal ten jeho zasranej trávník. A to ještě zadarmo! „Proč?“, opakoval po mně tata, „Protože bych, kamaráde, kromě toho znehodnocenýho šeku taky rád něco viděl za těch pět set třiavosumdesát dolarů, co ti měsíčně posílám jako alimenty“. A co takhle láskyplnej vztah k svýmu jedinýmu synovi, ty kriple!

Nakonec sem souhlasil, že to udělám za pět doláčů s poukazem na to, že zahradník by zkasíroval nejmíň padesát. „No jo,“ řekl tata, „však taky nejseš žádnej Japonec.“

Zatímco sem nalíval benzín do sekačky, vyšla na dvůr Lacey v miniaturních bikinách, aby nachytala trochu vopravdovýho bronzu. Člověk nemusel bejt zrovna geolog, aby si všim, že její tělo oplývá křivkama dramatičtějšíma, než je pobřeží Albánie. O něco později vyšel tata a vyzval Lacey na „šlofíka“. Jako u všech vostatních tatovejch štětulí, ani této nebylo třeba říkat dvakrát. Jak tak odcházeli ruku v ruce, měl sem pocit, že si mě tata arogantně měří. Ten soutěživej hajzl! Možná proto sem tak nesoutěživej typ. Potlačuju svou agresivitu jako reakci na jeho ustavičný výstřelky. Naštěstí si všechny takovýdle vodhalení zapisuju do sešitu. Až budu jednou chodit k psychoanalytikovi, mohly by mi fakt ušetřit spoustu času.

Právě sem si vzpomněl. Těch pět doláčů sem zase nedostal!

PONDĚLÍ, 24. července – Dnes sem dočet Příběh dvou děvek. Jak ušlechtilá a dojemná oběť. Byl bych i já schopen vykonat pro milovanou ženu podobný skutek jako Sidney Carton? Pochybuju.

Halda čtiva se mi nebezpečně ztenčila, a tak sem se vodebral do knihovny. Když sem tam dorazil, byla plná nemytejch lidí, trpících samomluvou. Proč se houmlesáci tak živě zajímaj o literaturu? Skončím snad takhle i já? Budu číst Turgeněva a bydlet na zadním sedadle fára z roku dvaasedmdesát?

Jeden obzvlášť odpudivej chlápek na mně somroval čtvrťák. Vodpověděl sem mu svým obvyklým: „Slyšel sem, že u McDonďáka berou.“ Nic moc soucitnýho, ale co byste chtěli vod zludrařenýho potomka dvou rádoby intelektuálů?

Atmosféra byla tak deprimující, že sem se vrátil bez knih. Byl bych šel do knihkupectví v Berkeley, ale tata má (jako obvykle) zpoždění s alimentama – i tak dost bídnejma. Mám teď k dispozici třiašedesát centů.

ÚTERÝ, 25. července – V celym domě není co číst kromě časopisu Kalifornský farmář. Chodí nám, protože tata dělá reklamního textaře pro jakousi podivnou agenturu v Marinu, která se zabývá zemědělstvím. Kdyby tata neměl žádný rodinný závazky, seděl by dnes v Paříži a psal nesmrtelný veledílo krásné literatury. Místo toho nabádá hmyzofóbní farmáře, aby ničili půdu (a svý mexický nádeníky) vražednejma herbicidama. Jednou sem se poflakoval u něho v kanclu a zjistil sem, že jeho příruční encyklopedie se samovolně otevírá u hesla na straně 360: „Smrt, -i, ž.“

Vo jeho tragickým osudu sem napsal tuto báseň:

Slibný autor jménem otec,

dostal se na samý konec;

jeho děcka z něho tyjou,

až je padlou veličinou.

Reklama teď jeho múze utla tipec.

Ten limerick, to je ale sympatickej básnickej útvar. Dám krk za to, že je to jediná forma, která určitě přežije.

Když si máma všimla, že se nudím, navrhla mi, abych šel do parku a našel si tam kluky na košandu. Je jako obvykle úplně mimo. Malí bílí puboši přece nehrajou basket na veřejně přístupnejch hřištích Oaklandu.

STŘEDA, 26. července – Ještě tejden do mejch narozenin. Máma se mě konečně zeptala, co bych chtěl. „386kovej mother board,“ odpověděl sem pevně a rozhodně. Většina členů Bitovejch fandů (počítačovej kroužek naší školy) už apgrejdovala. Někteří maj prej už 586!

Zatvářila se nejistě. „Zní to zase jako něco na tvůj počítač. Trávíš s tím krámem příliš mnoho času. Měl bys víc chodit ven. Trochu se tam vydovádět.“

„A co bych tam jako dělal?“ zeptal sem se. „Přeskakoval a klamal tělem budoucí hvězdy první národní ligy?“

Řekla mi, abych si dal majzla na tu svou proříznutou pusu. To sem už někde slyšel.

PÁTEK, 28. července – Volal mi Levák, že už je zpátky z prázdnin v Nice. (Když budu mít štěstí, pojedeme na prázdniny do ňáký kalifornský díry.) Pozval sem ho k nám, ale upozornil sem ho, že jak se prolátne, že mám růžovej pokoj, budu nucenej říct Millii Filbertový (do kerý je už leta zabouchnutej), proč se mu říká Levák, přestože je pravák.

Pokud to náhodou ještě nevíte, jeho postavenej úd se asi v polovině žerdi náhle a dramaticky stáčí doleva. Dělá mu to velký starosti, ale zatím to nebyl schopnej vytáhnout (dá-li se to tak říct) před svýma rodičema.

„Zabilo by je i pouhý zjištění, že mi topoří,“ říká Levák. Trápí se, jestli pozděj tato abnormalita nepovede k zaměřovacím nepřesnostem. „Co když ho šoupnu do špatný díry?“ Jeho znalosti ženské anatomie sou poněkud děravé; představuje si, že tam dole je přehršle otvorů.

Zatím se snaží o vlastní léčbu. Každej večer před spaním si přilepí bimbase leukoplastí k pravý noze. Pak leží v posteli a v duchu svlíká Millii – čímž se mu klacek dostává do protisměrnýho rotačního napětí. Zatím mu to šavli nenarovnalo.

Nejdřív mi povídal o prázdninách (podivná strava, nesrozumitelní domorodci, skvělý holky nahoře bez, narovnaný jak naplavený dřevo na sluncem zalitejch plážích) a teprve pak se dostal k tomu hlavnímu: našel deník svý starší sestry Marty. A to teda byla kláda. Píše tam, že „dala“ Carlovi, italskýmu číšníkovi v jejich hotelu ve Francii. A taky s ním prováděla pár pěknejch zvrhlostí. Teď je schopná „myslet jen na šikovnýho macatýho ptáka“. Pod tuto žhavou zpověď připsal Levák tužkou: „Až si budeš chtít zase užít, zavolej Nicka Twispa,“ a následovalo mý telefonní číslo.

Když zavolá, sem připravenej. Má přípojka sexuálních požitků možná není přímo „macatá“, ale dá se asi shrnout pod širší definici „šikovná“. A sem si navíc jistej, že sem toho přečet mnohem víc než ten chlápek Carlo.

srpen

ÚTERÝ, 1. srpna – Zítra mi bude čtrnáct. Naprostej milník v životě každýho muže. Čas na vážnou rekapitulaci. Základní problém už nejde dýl ignorovat: sem pořád ještě panic. Abych řek pravdu, nikdy sem ještě nelíbal ženu, kerá by se mnou nebyla v nějakým příbuzenským vztahu. Vlastně sem nikdy ani žádnou holku nedržel za ruku. Stejně tak nemám v nejbližší době možnost ani manuálního, ani orálního či genitálního napojení.

Od svejch posledních narozenin sem vyrost celkově vo osum a čtvrt centimentru – sedum cenťáků jde na výšku a jeden a čtvrt na ztopořenej penis. Pokud by to mý DNA bylo jedno, byl bych raději, kdyby tomu bylo navopak. Stále sem ještě nedosáhl patnácti, zatímco Levák to už vyhnal na víc než sedumnáct. No jasně, na jeho mentální růst není tolik energie zapotřebí. Ale i tak, když už mi není dáno, abych byl urostlej a pohlednej, měl bych bejt aspoň vodměněnej jistým falickým prodloužením. Anebo bych aspoň měl bejt ušetřenej ničivejch účinků pubertální akné. (Můj ksicht se začíná podobat vokatý pepřený pizze.) Myslím, že by měli trochu ubrat z těch miliard, co vyhazujou na léčbu lupů a výzkum rakoviny, a věnovat trochu peněz něčemu vopravdu důležitýmu, jako je třeba vymýcení týto metly lidstva zvaný akné.

STŘEDA, 2. srpna – Tak všechno nejlepší k mým narozeninám. Třináct byl mizernej věk, doufejme, že od čtrnácti to začne bejt lepší. Zatím je to fakt z prdele.

Máma mi ráno dala dvacet babek, abych se nechal ostříhat. Vždycky chce, abych šel na profesionální zástřih do podniku, kde maj naplno puštěnou rockovou hudbu. Abych pak odtud vyšel podobnej úspěšnýmu obchodníkovi s nemovitostma v mladšim vydání. Místo toho chodim do lacinějších provozoven za pouhejch devět dolišů a zbytek prachů si nechám. (Mám pocit, že sem ještě moc mladej na to, abych dával spropitný). Tak tam sedim a hledim si svýho, když tu holič povídá: „Jen tak mimochodem, už ti někdo řek, že budeš do třiceti plešatej?“

Jakže? Jo, diagnóza je jasná – počáteční stádium mužskýho plešatění, všechno tomu nasvědčuje. „Ale“, protestuju, „tata má pořád ještě všechny vlasy (no, alespoň většinu).“ „To je úplně jedno,“ odvětí vzdělanej holič. „Plešatost se dědí z matčiny strany.“ Hrůzou sem vytuhl, když sem si vzpomněl na lány holý lebky strýce Ala. Až vyrostu, budu zřejmě zakrslej poďobanej plešatec. Mou jedinou nadějí na vůbec nějakej intimní společenskej styk s ženskejma je bejt bohatej – a to co nejrychleji. To je teda konec s literaturou. Od nynějška sou pro mě jen knihy vo tom, jak rychle zbohatnout.

Byl to takovej šok, že sem se musel vodnýst do prodejny gramofonovejch desek a koupit si tam dvě alba Franka Sinatry (obě z šedesátejch let, dokud ještě mohl zpívat). Prodavači sou tak nafoukaní, že když zrovna nekupujete nejnovější produkci Zavlhlejch gatěk, Blijících libid nebo podobnejch hašišáckejch hevymetalovejch bendů, daj vám to pěkně vyžrat. Tak jim dycky řikám, že je to dárek pro tetu v Clevelandu. Osobně si myslim, že by na světě bylo mnohem líp, kdyby každá stanice hrála aspoň jedenkrát za hodinu Frankovu verzi „My One and Only Love“. Ani náhodou!

Po večeři mi máma podala zářivě zabalenej balíček přesně tý velikosti a tvaru jako je 386ka. Dychtivě sem roztrhl obal, rozevřel krabici a zůstal nevěřícně stát. Původní, zaručeně pravá lapačka zaručeně pravýho baseballovýho mistra světa. Díky, mami. Přesně takovouhle sem si dycky přál. Další krám do skříně. Mám už výstroje pro tři A-týmy.

Máma nepřestává věřit, že jednoho dne proslavím naši rodinu na sportovních kolbištích, oslavován vděčným národem. Myslíte, že sem se jí ještě nesvěřil, že sem dycky ten poslední, když se vybíraj družstva? Svěřil. Neponížil sem svý mužství přiznáním, že nadhazuju jako holka? Ponížil. A poslouchá mě? Neposlouchá! Jen mi dál dávej rukavice, jako je tadle, a možná se jednoho dne proměním v baseballovou hvězdu hvězd. Jen nemůžu pochopit, proč se – pokud chtěla plodit vazouny – pářila s pahejlem, jako je náš tata? Ten potřebuje vodbornou radu i kvůli navlíknutí suspenzoru.

23.50 – Mý narozeniny pomalu končí. Od taty ani telefonát, ani přání. Vymačkávám si na bradě jebáka velikosti okresního velkoměsta.

ČTVRTEK, 3. srpna – Pan Ferguson odvedle mi přinesl tři přání k narozeninám, co došly omylem jemu. Pošťák se v naší čtvrti potácí svou trasou v drogový mlze. Řek bych, že inhaluje i svůj vodpuzovač čoklů.

Přání číslo jedna je od prominentního marinskýho reklamního textaře a vobsahuje šek na patnáct dolarů (nepochybně to v dobách jeho bouřlivýho mládí představovalo úctyhodnou sumu). Přání číslo dvě je od smyslný marinský kadeřnice a obsahuje polaroidovou fotku celý její postavy v těch nejodvážnějších bikinách. Nestává se mi často, že bych byl tak hluboce dojat. Ostýchavě si dopřávám představy, že je možná na mladší. Přání číslo tři je od zcestovalý letušky (mý sestry Joanie) a obsahuje šustivě novou stodolarovku. Dobrej úlovek, ne?

A v tatově přání stojí toto: „Všechno nejlepší k Tvým narozeninám, chlapče. Narozeniny, které s Tebou opravdu oslavím, budou Tvé osmnácté. Ha, ha, ha. To byl jen žert. Tvůj táta.“ Tomu skrblíkovi by patřilo, aby věk, do kerýho se platí na nezaopatřený děcka, zvýšili aspoň na pětatřicet.

Sem pracháč! Zblblej horečkou materialismu se hodiny v duchu potuluju velkejma nákupníma střediskama. „Utrácej, utrácej! Kupuj, kupuj!“ našeptává sladká hudba mýho podvědomí.

PÁTEK, 4. srpna – Finance klesly na sedumavosumdesát dolarů. Za zbytek sem si pořídil bolest hlavy, zkaženej žaludek, uchozený nohy, tričko s nápisem SEM SÁM, RÁD DÁM, tubu silně koncentrovaný masti na uhry a brožovaný vydání knihy od Herberta Rolanda Drshgroshe: Jak jsem na střední škole vydělal milion dolarů a byl přijat na Yaleskou univerzitu.

Proč sou lidi tak podezřívaví, když čtrnáctiletej kluk vytáhne zbrusu novou stodolarovku? To je fakt, mohl bych bejt třeba překupník drog. Ale co je jim do toho? Zajímalo by mě, jestli má mladej milionář Herbert Roland Drshgrosh taky takový problémy?

SOBOTA, 5. srpna – Vrátil sem se z knihovny a načapal mámu, jak se na gauči muchlá se svým ohavným šamstrem Jerrym. V tu ránu vod sebe vodskočili a předstírali hluboký zaujetí tapetama na stěně. Nechápu, proč matka chce, abych věřil, že jejich vztah je čistě platonickej. Ať to vemete z kerýkoli strany, na celibát sem mnohem větším přeborníkem než ona.

Jerry je řidič náklaďáku, což ho naštěstí často drží mimo město. Jeho největším přáním je dostat se do trvalýho invalidního důchodu. (Každej člověk potřebuje nějakej ten sen!) Posílá žádost za žádostí (pokaždý z důvodu jinýho tělesnýho neduhu), ale ti zaprdění byrokrati v Sacramentu i nadále trvají na pořádném rentgenovém důkazu degenerace. (Měl by jim poslat snímek svý řepy.) Jerry říká, že kdyby byl Afroameričan, „už by dostával mastnou státní podporu bez jakejchkoli cavyků.“

Po dvanácti letech s tatou dospěla máma k názoru, že potřebuje míň intelektuálního partnera. Ne že by se tata svým neustálým kulturním vychloubáním kvalifikoval na bůhvíjakýho myslitele. Jeho intelekt má vážně obdivuhodně širokej rozsah: od vyčpělýho k vyčichlýmu, s trochou místa pro všechno banální, nanicovatý a plytký. Ale Jerryho šedou hmotu nelze přístrojem ani zaznamenat. Ručička sedí na kreténismu a nehne se z místa ani o fous.

I fyzicky je Jerry výstavní kousek. Naprosto postrádá zadek. Mám dojem, že sedí na páteři. Vzadu na něm kalhoty visej trapně splaskle, zatímco z druhý strany se mu dme hrozivě zarudlej pivní bauch jak přední kapota studebakeru z roku jednapadesát. Po celou tu dobu, co se máma s Jerrym zná, se pracně snažim přijít na něco pozitivního, co by se o něm dalo říct. Bohužel nic. Je to asi dokonalej boží čurák.

23.30 – Vzbudil mě ženskej jekot. Byla to máma. Taky bych asi ječel, kdyby mě souložil Jerry. Je to k nevíře, ale ten hňup má zřejmě v týto voblasti jistý nadání. Máma s tatou často řvala, ale pokud si pamatuju, nikdy to nebylo rozkoší. Ječí všechny ženský, když sou v extázi? Proč nejsou k mání telefonní čísla, kam by se zdarma mohli puberťáci vobracet s takovými dotazy?

NEDĚLE, 6. srpna – Další jak vystřižený letní ráno na East Bay: mlha, šedo a děsně zima. Tento praštěnej den sem zahájil povinnou snídaní s Jerrym. Po deseti minutách jeho chlemtání sem byl vochotnej dojít pro sekáček na maso. Když mu máma nalívala kafe, povídá: „Není to od Jerryho hezký, že se tu zastavil tak brzy po ránu?“

Ta ženská mě má za úplnýho idiota.

Po snídani máma zapla topení, posadili sme se a pustili se do čtení nedělních novin. Jerry čte sport a všechny inzeráty na vojetý auta. Je toho názoru, že by člověk nikdy neměl mít fáro dýl než dva měsíce. Říká, že takhle „můžeš mít pořád radost z novýho auťáku“.

Ať už má Jerry sebevětší radost ze svý současný káry, má na zadním vokně neustále nalepenej velkej nápis NA PRODEJ – aby případně nezmeškal náhodnýho zájemce. O jeho nynější auto – votlučenou ševroletku model Nova z roku šestasedumdesát, natřenou maskáčskejma barvama (Jerry) – zatím moc valnej zájem nebyl.

Začal sem číst Jak jsem na střední škole vydělal milion dolarů a byl přijat na Yaleskou univerzitu. Na to, jak je tento milionářskej yalovec Herbert Roland Drshgrosh úspěšnej, je jako spisovatel pěkně nudnej. Mám problém prokousat se úvodem.

Zastavil se tu Levák a šli sme si zaonanovat k mý penthousový sbírce. Už si označkoval (jestli to tak můžu říct) všechny svý voblíbený rozhoďnožky, ale obvykle si vybírá tu, která se nejvíc podobá Millii Filbertový v dospělým vydání. Když sme to po sobě utřeli, sdělil mi, že jeho ségra našla ty kecy, co jí dopsal do deníku, a je s ním teď na válečný stezce. Vzhledem k pobuřujícímu obsahu nemůže jít na Leváka žalovat rodičům. Ale slíbila, že mu ze života udělá „pěkný peklo na zemi“. Voba sme se shodli na tom, že není zrovna moudrý dráždit sexuálně frustrovanou ženskou. Byl sem zklamanej její reakcí, neboť sem napůl doufal, že se ozve.

Tata mě měl vzít na opožděnou narozeninovou večeři, ale neukázal se. A tak sme si s mámou a Jerrym koupili u stánku pizzu. Jerry vyzunk šest piv. Dokonce i jeho milující přítelkyně vypadala zhnuseně.

PONDĚLÍ, 7. srpna – Natřel sem si pokoj. Vyblitá růžová je ta tam. Byla to ale pěkná fuška. Sem tak rád, že sem intelektuál a nemám před sebou perspektivu celoživotní votročiny tohodle druhu. Mnohem raději budu celej den sedět u počítačovýho terminálu a nechám si voblbovat mozek elektronovým paprskem.

Ta khaki při natírání vycházela příliš dohněda, a tak sem tam prdnul trochu zelený, kerou sem našel v garáži. Ukázalo se, že smícháme-li barvu latexovou s barvou olejovou, mají pak na stěně tendenci oddělovat se jedna od druhý. Po chvíli mučivýho váhání sem se rozhod, že se mi tento skvrnitý efekt zamlouvá.

Když se máma vrátila z práce, vykřikla a řekla, že to vypadá jako ve vězeňský cele zadrženejch příslušníků IRA v Ulsteru. To, co ti nešťastníci dělaj se svejma zdma, pravda nenajdete na stránkách Domova. Řek sem jí, ať se nevzrušuje, že toto podivný provedení teď děsně frčí a že by si za dosažení stejnýho výsledku natěrač řek vo pěknej balík.

Zavrčela, že do mýho pokoje už nikdy nevkročí. Nic lepšího sem už měsíce neslyšel!

Právě volal Levák, celej zděšenej. Sestra mu řekla, že viděla Millii v nákupním středisku, jak se vede za ruku s nějakým studentíkem. Řek sem mu, ať se na to vysere, že je to jen součást Martiny strategie v jejich psychologický válce. Levák je jí v tomto bodě vydanej napospas, protože se celý léto s Millií neviděl. Zoufale by jí chtěl zavolat, ale je to sráč. Říká, že ta úzkost z odloučení „je tak hluboká, že se člověk málem těší zase do školy“. Od Leváka to je dost nečekanej postřeh.

ÚTERÝ, 8. srpna – Tata volal z práce, že se omlouvá, že propás naši domluvenou večeři. Někdo se mu vloupal do bavoráka a ukrad Laceynu kabelku. A protože obsahovala její adresu i klíče od bytu, musel s ní zůstat celou noc, aby ochránil ji a její skvosty, než si nechá vyměnit zámek. Skvělá story, ale zřejmě zapomněl, že ji na mě vytáh už jednou, asi před půl rokem. Jen ta štětule byla samozřejmě jiná.

Zeptal sem se ho, jestli už trochu uvažoval nad mou školní garderobou. Zeptal se mě, jestli sem vůbec zauvažoval o nějaký prázdninový brigádě? Rozhovor tím uvízl ve slepý uličce, tak sme zavěsili.

Stavil se tu Levák podělanej strachy. Jeho švica se kdesi domákla jeho penisový výstřednosti a donesla to rodičům. Matka přirozeně dostala hysterickej záchvat a chtěla to okamžitě vidět, ale Levák se bránil jako bejk v aréně. Zítra v deset je vobjednanej k doktorovi. „Pokud se ovšem do tý doby nezabiju,“ sejčkuje.

Abych ho trochu rozveselil, navrhl sem mu, že zavoláme Millii a zeptáme se, jak de život. Levák váhal, ale zvědavost ho nakonec dostala. Vytočil sem číslo, zatímco Levák poslouchal na paralelce. Telefon děsně dlouho vyzváněl a pak se sípavě ozvalo utrápený „Halo?“ Milliiny matky.

„Mohl bych prosím mluvit s Millií?“ zeptal sem se zdvořile.

„A kdo je to?“ zavzlykal hlas.

„No, spolužák,“ řek sem.

„Snad ne ten mizera Willis,“ vyzvídal ten hlas.

„Ne, tady je Nick. Nick Twisp.“

„Je mi moc líto, Nicku,“ řekla paní Filbertová. „Millie je indisponovaná. A bude zřejmě dalších sedm a půl měsíce.“ Cvak.

To Levákovi zkazilo náladu ještě víc. Není jednoduchý se dozvědět, že vaše první láska nejspíš vočekává dítě s někým jiným. Vobzvlášť, pokud stav vašeho vlastního mužství není jistej.

„Můj život je peklo na zemi,“ řek Levák při vodchodu.

STŘEDA, 9. srpna – Dnes ráno sem napočítal devětatřicet vlasů ve výlevce a dalších sedumadvacet na hřebenu. Dlouhá, zničující cesta k ohyzdné plešatosti právě začala!

Taky sem si vymačkal sedumnáct nacucanejch uhrů na obličeji a sedum zarudlejch vředů na krku. Bude zázrak, když nedostanu votravu krve. Přestože vypadám jako oběť středověkýho moru, chce se po mně, abych byl i nadále spokojenej činorodej mladík. Sem zoufalej, protože vím, že každá nová vyrážka staví zeď mezi mě a hebký poddajný teplo ženskýho těla. Neboli, stručněji řečeno: jebáky voddalujou jebačku. Možná bych měl přestat jíst smažený žrádlo.

Levák asi bude muset na operaci! Má cosi, co se nazývá Peyronieho choroba. Pokud ho do tří měsíců nenarovnaj vitamíny, začnou ho nahánět chirurgové s mačetama. Cítí se jak spráskanej čokl. Dali mu injekci čehosi, co mu způsobilo erekci jak hrom, a pak si musel lehnout a nechat si ho odborně prohlídnout. Matka nejprv trvala na tom, že u toho bude, ale Levák se odmítl rozepnout, dokud nevodprejskla. Ze všeho nejtrapnější bylo, že mu ho prohlížela doktorka! Mladá a docela k světu.

„Bylo to poprvé, co se nějaká ženská dotkla mýho klacku,“ řek Levák, „a vůbec se mi to nelíbilo. Doufám, že nejsem teplej.“

Dobrá zpráva. Jerry je zase na cestách. Doufám, že veze vokurky do Bolívie. Prodal svou ševroletku námořníkovi z vojenský základny Alameda. Maskování by se tam mohlo docela hodit. Aspoň jedno auto na parkovišti bude mást naše nepřátele (ať už je to kdokoli).

U večeře sem se zeptal mámy, jestli má Jerryho dovopravdy ráda. Její odpověď zněla: „Do toho ti sakra nic není!“ Po pěti minutách naštvanýho ticha pokračovala: „Jerry je fajn. Měl by ses snažit být k němu vlídnější. Kolik si myslíš, že je asi chlapů, kteří stojí o jednačtyřicetiletou ženskou se dvěma faganama, bez peněz a s jizvama po porodech? Není to žádnej idol stříbrnýho plátna, ale je lepší než nic.“

Máma je realistka ve všem kromě svýho věku. Je jí třiačtyřicet.

ČTVRTEK, 10. srpna – Vyrazili sme si s Levákem na výlet do kopců nad univerzitou. Normálně to nedělám, ale i mý tělo vyžaduje sem tam nějakej pohyb. Levák se potřeboval dostat z domu. Udělal tu chybu, že řek Martě, že nesnáší její album Joea Cockra. Bez ustání mu ho teď pouští.

Bylo příjemně slunečno a pár heboučkých bílých mráčků se vznášelo jako nehybné vzducholodě nad azurovým zálivem. (Tuto větu si asi schovám k dalšímu použití pro svůj budoucí román.) Zahli sme na známym místě a s překvapením sme na chráněný mýtině dole v rokli zpozorovali souložící nahej pár. Přirozeně sme se připlížili blíž, abychom měli lepší výhled. Konečně sou k něčemu ty zálesácký finty získaný ve skautu. Škoda jen, že mě nenapadlo vzít si s sebou dalekohled. Vypadali jako typičtí studenti – šikovná asijská koc z koedukační školy a její bílej vazounskej kluk si vesele šoustali v zahnědlý trávě. Když se udělali, chvíli vodpočívali a pak na to skočili znova. My s Levákem sme zatím tiše a bez dechu přihlíželi.

Když představení skončilo, odpotáceli sme se na naše vlastní zašitý místečko a ulevili si tam manuální hydraulikou. Můj explozivní výboj porazil hájek vzrostlejch eukalyptů. Levák tlakem uvolnil tucet třítunovejch balvanů. Nicméně sme se pak shodli na tom, že naše posedlá puberťácká nadrženost nás tím víc uzavírá do svý všespalující náruče. Mý tělo vysílá zoufalej signál: Šíleně to potřebuje. Fakt šíleně.

NEDĚLE, 12. srpna – Zase jedna zábavná neděle v Marinu s tatou a Lacey. Jedno z porozvodovejch traumat je to, že děti sou odsouzený pravidelně trávit jistej čas se svejma fotrama. V normálních rodinách se otcové a děti k oboustranné spokojenosti navzájem ignorují.

Vedro k zalknutí. Klimatizace v tatově bavoráku sice zkolabovala, ale von nás přinutil jet s vytaženejma oknama, aby si nedej bože vostatní řidiči nemysleli, že třeba žádnou nemá. Mou jedinou kompenzací byla k zbláznění svůdná kapička potu, kerá se tím hicem vyrazila Lacey nad horním rtem. Toužil sem ji setřít – jazykem.

Hned jak sme dorazili do Kentsfieldu, nechal se tata slyšet, že pokud mu umeju auto, pudem koupit ňákej vohoz do školy. Souhlasil sem a totálně usmaženej sem vodstraňoval nánosy staletý špíny z ušlechtilý německý oceli. Tata mě sledoval ostřížím zrakem, jestli náhodou neupustím houbu a nenaberu něco brusnýho materiálu. (Oba trpíme přehnanou nedůvěrou k dobrejm úmyslům vostatních.)

Po obědě (u McDondy) sme v naleštěným bavorákovi jeli nakupovat hadry – na zdejší blešák! Dostal sem tři košile, dvoje gatě, sako a pásek za mizernejch vosum dolarů a pětašedesát centíků. Tata byl vochotnej utrácet ještě víc, ale típnul sem to před vobnošenejma botama. Tento podzim půjdu do školy v poslednim výkřiku módy – z roku tisíc devět set třiasedumdesát.

Lacey měla žlutý kraťasy s bílejma puntíkama, až se mi z nich poklopec nadouval, a sluneční brejle stylu vetřelec. Flirtovala se všema přítomnejma koženejma bundama, kerý tam prodávaly náhradní díly k motorkám, a dva vod pohledu největší gaunery dokonce znala ménem. Tata byl nadmíru žárlivej, ale snažil se to zmáknout. Ideální adept na infarkt – jen doufám, že je dostatečně pojištěnej.

Na blešáku se tata nabouchal hotdogama, a tak mu ani nepřišlo, že je čas na večeři. Takže domů do Oaklandu sem si spolu s novou garderóbou vez i ukrutnej hlad. (Ale postarám se o to, aby se z tý slibovaný narozeninový večeře jen tak neslil!)

Zrovna sem si fritoval hranolky (mám za to, že souvislost mezi smaženým jídlem a akne nebyla doposud jednoznačně prokázaná), když k nám vtrhl ten námořník se dvěma kumpánama. A kde prej je Jerry. To auto, co jim střelil, vydrželo jen pětadvacet kiláků a pak se mu rozsypal motor. A taky zjistili, že převodovka neni původní. Když sem jim řek, že Jerry je na cestách, padla na ně chmura, ale slíbili, že se ještě vrátěj. To scíplý fáro nechali před barákem. Přes maskáčskou kapotu někdo nasprejoval: „Prachy nebo život!“

PONDĚLÍ, 13. srpna – Millie Filbertová se vdává. Bere si budoucího otce svýho budoucího dítěte. Marta se o tom doslechla a dnes ráno šla s touto novinou Leváka vzbudit. Ten zvolal: „Tento den tak pro mne zůstane navždy zapsán černým písmem!“ To byl fór. Doslova totiž řekl: „Kurva piča.“

A hned za mnou přispěchal na radu. Řek sem mu, že Millie je děvka a že má bejt rád, že se jí zbavil. Souhlasil se mnou a dodal, že doufá, že bude mít dlouhý a průserový manželství s notorickým cholerikem, kerej ju bude tlouct. Taky řek, že kdyby byl věděl, že je taková, určitě by se byl vosmělil a pozval ji na rande. Místo toho promrhal tolik let tím, že ji z povzdálí vobdivoval. Pak sem ho přinutil, aby na důkaz citovýho vypořádání se roztrhal sérii pornofotek s modelkou, co se podobá Millii v dospěláckym vydání. Levák se hned cejtil líp, a tak sme si na zvednutí nálady dali jednu vyšťavovací rundu. Přestože do sebe potají pere vitamíny navíc, je furt stejně zakřivenej. Millie se nikdy nedozví, oč přišla.

Mám pocit, že to vopalování mýmu akne pomohlo. Tak se snažím bejt víc venku. I kdybych měl do dvaceti let zdechnout na rakovinu kůže, myslím, že mi to stojí zato. Požádal sem mámu o lováče na sluneční brejle, ale místo toho mi dala svoje starý. Trvalo mi tři čtvrtě hodiny, než sem to plexisklo trochu vobrousil. Ale ani tak nezapadají do stylu Toma Cruise.

Námořník se dostavil spolehlivě jako ranní erekce. (Snažím se do své prózy zabudovat více přirovnání.) Tentokrát to byla máma, kdo měl tu čest s ním poklábosit. Námořník po ní chtěl, aby mu vypsala šek! Vysvětlila mu, že by to asi nešlo, ale slíbila mu, že se Jerryho pokusí zkontaktovat. Námořník zatím čekal a máma vobtelefonovala Jerryho dispečera, kerej jí dal číslo do motelu v Iowa City. Zavolala do motelu, požádala o přepojení na Jerryho pokoj a v telefonu se jí ozval ženskej hlas! Řek jí, že Jerry je ve sprše a zeptal se, jestli má něco vyřídit. Máma zbrunátněla, zavěsila a řekla námořníkovi, že mu těch devět set dolarů sežene, i kdyby ji to mělo stát život.

ÚTERÝ, 14. srpna – Máma našla fotku Lacey! Tvrdí, že ji náhodou objevila, když „mi rovnala čistý prádlo do skříně“. Jo, normálka, přece mám dycky fusakle srovnaný v posledním šuplíku svýho psacího stolu. S rodičovským gestapem za zády končí veškerý soukromí před dveřma hajzlu. A ani tato svatyně není tak zcela nedotknutelná.

Mámu málem klepla pepka, když sem jí řek, že tato urostlá polonahá koc je tatovým posledním vobjevem. Zírala na tu fotku, rysy strhaný hnusem a závistí. Pak sem musel podstoupit pětadvacetiminutový natahování na skřipec. Máma se až nezdravě zajímá o tatův sexuální život (to sme už dva), a tak si sem tam přidám něco málo detailů, jen abych viděl, jak se dostává do varu. Aby ty hrozný pravdy zvládla, musela si během výslechu zapalovat jednu od druhý.

Řek sem jí, že ne, že Lacey asi s tatou nežije, ale sušívá si u něho v koupelně šprndu a gaťky. Řek sem, že nevím, nakolik je to vážný, ale že si často choděj zdřímnout do ložnice. Prozradil sem jí, že Lacey ráda sedává tatovi na klíně při filmech ze Zlatýho fondu dramatickýho umění a fouká mu přitom do ucha. (To sem si vymyslel.) Řek sem jí, že vona ho tituluje „Hromskej Macku“ a von ji „Sladká Číčo“. (K nevíře, ale je to tak.) Řek sem jí, že Lacey zbožňuje rychlý auta, tyká si s motocyklovejma pirátama silnic a nosí ve výstřihu maličkou pleskačku rumu. (Svatá pravda.) Řek sem, že pochází z prachatý senfrenciský rodiny, v devatenácti dokončila Stanfordskou univerzitu, IQ má 163 a dělá na tajnym vládnim úkolu něco v souvislosti s vlasama. (Víceméně to postrádá reálnej podklad.) Nakonec sem jí řek, že i přesto, jaká je to intelektuálka, je s Lacey docela sranda, má smysl pro humor a moderní názory na krásu nahýho těla. Takže chci zpátky její fotku.

„Tak to mě teda ani nehne, chlapečku,“ vodfrkla máma. Řekla, že si tu fotku schová jako důkaz, a silně zvažovala, že podá na Lacey žalobu pro narušování mravní výchovy nezletilýho. „Vždyť jsi ještě dítě,“ poučovala mě máma a dala si pár tahů z cigarety. „Měl bys být na čerstvým vzduchu a sportovat. A ne koukat na oplzlý vobrázky polonahejch fuchtlí.“

Vodpověděl sem jí, že Millii Filbertový nijak nepomohlo, že leta hrála softball. Stejně je teď v tom.

Máma řekla, abych pozvedl svou duši z kanálu. Takhle vždycky končí rozumný debaty s ženskejma.

STŘEDA, 15. srpna – Svítilo slunko, tak sem si nasadil sluneční brejle, voblík triko s nápisem SEM SÁM, RÁD DÁM a vodkráčel do knihovny.

Byl pařák a knihovna smrděla ještě víc než jindy. Kéž by tak nějakej bohatej lidumil založil nadaci na rozdávání dezodorů mezi houmlesáky. Na hajzlu se na mý brejle zadíval asi třicetiletej knihomol a zeptal se mě, jestli bych nešel na kafe. Řek sem, že ne, že na rande sem ještě moc mladej. Zklamalo ho to. Sem však rád, že i přes mý jebáky a začínající pleš je na světě přece jen někdo, komu se líbim. Jo, kdyby tak byl šestnáctiletou buchtou. Co by ale ta zase dělala na pánskym hajzlu?

Sed sem si na pár hodin do čítárny a čuměl do časáků o kompjůtrech. To mě vždycky perfektně naladí. Ale stejně jako všechny vostatní mý vášně, i tato je zcela neopětovaná, protože se mý konto scvrklo na dvaasedumdesát doláčů a rychle vysychá dál. Na druhý straně stolu seděla malá tlustá holka asi mýho věku a četla časopis věnovanej Atari. Pokukovala po mně. Nakonec se jí podařilo naskládat sádlo do přátelskýho výrazu a zeptala se mě, jestli mám počítač. Nechtěl sem jí sice dávat planý naděje, ale zdvořilost mě zas nutila odpovědět, že jo, že mám něco jako IBM. Ona řekla, že má Atari ST a to že má skvělou grafiku pro hry a kreslení. Řek sem jí, že já svůj počítač používám především jako textovej editor a „dělám na něm různý důležitý věci“. To jí vyrazilo dech. Nadechla se, aby mi něco vodpověděla, ale knihovnice na nás naštěstí zasyčela, abysme byli zticha. Využil sem toho, že slečna Atari vstala pro další časopis, a vytratil se.

Po večeři sme zaslechli, jak před našim barákem brzdí něco jako traktor. Byl to ten bezprdelatej Don Juan po splnění svejch tiráckejch povinností. Jerry se tvářil, že je všechno v pořádku, a předstíral překvapení, když na něho máma vlítla. Přísahal, že vo tom nic neví, a řek, že pokud vůbec nějaká ženská vzala jeho telefon (o čemž vážně pochybuje), musela to bejt pokojská, co mu náhodou právě nesla čerstvej hajzlpapír. Je to přiblblej a průhlednej lhář. K mýmu šoku mu to máma zbaštila. Dokonce mu dala pusu!

K večeři mu uklohnila mnohem lepší žrádlo, než jaký dala předtím mně, a pak se ho zeptala, co zamejšlí s tou maskáčskou zdechlinou ve vjezdu. Jerry na celou tu záležitost nahlížel s chladným nezájmem. Řek, že by s tím autem hrozně rád šibnul, ale nemůže, protože je to cizí majetek. Navrh mámě, aby na to zavolala vodtahovou službu.

A co ten rozběsněnej námořník a jeho devět set dolarů?

Jerry řek, že kdyby ještě jednou dolezl, má mu máma připomenout, že přece zakoupil auto s Jerryho obvyklou zárukou: „Třicet dnů nebo třicet metrů. Co z toho nastane dřív.“

„Sem v právu,“ prohlásil Jerry a zakrojil do bifteku. „Těch devět set dolarů sem už investoval do novýho auťáku. Zejtra si pro něj du.“

„A co sis pořídil tentokrát, zlato?“ zeptala se máma.

„Štíhlýho dlouhýho linkolna,“ vodpověděl Jerry. „Model z roku dvaašedesát s odklápěcí střechou. Stejnej jako ten, co v něm zabili Kennedyho. Akorát že tento je bílej.“

Podle Jerryho to je naprosto jasný.

ČTVRTEK, 16. srpna – Když sem se ráno vzbudil, byl kamion pořád ještě před barákem. Řek sem si, že by to mohla bejt správná prča mít k snídani pár hostů navíc, a tak sem se vykrad do přízemí a zavolal alamedskýmu kadetovi (číslo sem našel v mámině kabelce). Měl hroznou radost, že Jerry je už zpátky.

V 8 hodin 12 minut čekali u předních dveří tři mariňáci a u zadních dva. Když zazvonili, seděl Jerry rozvalenej v kuchyni a snažil se probrat aspoň natolik, aby se moh napít kafe. Hned byl čerstvej, když uslyšel mámin křik, že dorazila válečná flotila. Zbledl, zasyčel na mámu, ať prej se jich nějak zbaví, a valil nahoru. Připíchli ho ke zdi v Joanině pokojíku. (Nezdržovali se vybavováním s mámou.) Když ho lapli, byl najednou celej schlíplej, jak kocour chycenej při činu, s výstavním exemplářem křečka za škraní. Dva votřesně vylepaní vazouni ho zvedli do výšky a vlastník ševroletky mu zatím prošacoval kapsy. Našli třiašedesát dolarů a ňáký drobný. Jerry řek, že to sou jeho celoživotní úspory. Námořník mu dal pořádnou perdu do pivního mozolu. Máma zasténala „neubližujte mu!“, já se chvěl vzrušením. Námořníci zhluboka vydechovali. Jerry vypadal, že kdyby moh, tak by se ze svý kůže nejradši vysvlík.

„Fakt, kluci,“ řek Jerry, „víc nemám!“ Námořník mu dal další perdu. Jerryho kafe bylo opět mezi námi, tentokrát mu teklo po košili. Máma zavřeštěla. Chtělo se mi vřískat taky. Smíchy. Jerry začal bulit. Vodnesli ho dolů a vynesli ven, aby mu prošmejdili kabinu náklaďáku. Máma na mě zaječela, ať zavolám 158, ale jeden z námořníků mi řek: „Dotkneš se toho telefonu, mladej, a ufiknu ti vobě koule.“ Nemusel to říkat dvakrát. V náklaďáku našli Jerryho sako s kreditníma kartama a šekovou knížkou. A tak se pět námořníků a jeden pomačkanej řidič náklaďáku narvali do vojenský dodávky („Pouze pro služební účely“) a odfrčeli čekat k bance, až votevřou.

Máma nešla do práce. Celý ráno probrečela v kuchyni. Mám výčitky svědomí, že sem Jerryho bonznul. Bylo to ale nádherný ráno!

13.30 – Po Jerrym ani vidu ani slechu. Máma vyšiluje. Řešim velkej problém: pokud ho zabili, nejsem náhodou spolupachatelem?

15.20 – Jerry dotáhl ve svym velkym bílym linkolnovi. Sundal střechu, převlík se do (podle svýho názoru) svátečních hader a křenil se vod ucha k uchu. Vzal nás na projížďku. Nádherný fáro! Uvnitř je to stejně přepychový jako zvenčí – samej chróm, plyšový koberce a bílý kožený sicny.

Jeli sme směrem k zátoce a Jerry nás bavil popisem toho, jak obalamutil americký vojenský námořnictvo. V bance pak zjistili, že na kontě opravdu nic nemá, a tak ho přinutili vybrat na Visa kartu zálohu ve výši vosum set třicet šest dolarů a dvaasedumdesát centů. Jerry souhlasil, ale pokladníkovi řekl o šek, nikoli o hotovost. Námořníka to nasralo, ale nakonec si šek vzal – vždyť byl garantovanej bankou! Když ho pak námořníci nechali jít, zavolal na Visa a ohlásil, že mu ukradli kreditní kartu. Včera večer! „Fíha,“ mnul si ruce Jerry, „toho přiblblýho mariňáka čeká pěkný překvapení, až se bude snažit ten šek zkasírovat!“

PÁTEK, 17. srpna – Máma a já jedem s Jerrym na týden k jezeru Clear Lake. Odjíždíme zítra brzy ráno. Přípravy sou jaksi narychlo. Neptejte se mě proč. Mě se nikdy nikdo na nic neptá. Akorát mi řekli, že budem bydlet u jezera v chajdě Jerryho kámoše.

Sbalil sem si tašku. Beru s sebou brejle, foukací harmoniku, mast na akne, tři knihy: Olivera Twista, Rukověť literatury a Funkci orgasmu (od Wilhelma Reicha), čtyři desky vod Franka Sinatry, voblíbený číslo Penthousu, vlepený do desek s harmonikovejma sonátama, a trochu voblečení. Nemoh sem se rozhodnout mezi vytahanejma bermudama a elastickejma plavkama. Neforemný bermudy sice vypadaj nemožně, ale ty utažený elasťáky zas nemaj dost místa na mý různý vypoukliny. Tak sem si zabalil voboje. Možná, že čerstvej vzduch probudí mý ospalý růstový hormony.

Nechávám mámu v klidu balit kuchyňský náčiní a spacáky. Vždycky je u toho trochu vznětlivá. Těsně předtím, než se rozešli, jel tata rybařit na čtyřdenní pánskou jízdu k jezeru Lake Shasta. Když mu pak máma uklízela kempinkovou výstroj, našla uvnitř spacáku podprsenku (velikost 42D). A vod tý doby jí pohled na najlonovej spacák nebo přenosnej vařič vždycky pokazí náladu.

Přišel se rozloučit Levák. Choval se divně. Tipuju to na votravu vitamínama. Marta ho přestala mučit Joem Cockerem a přešla na starý vály vod Barryho Comy ze sbírek svejch rodičů. Voba sme to hodnotili jako ránu pod pás. Levák jí vyhrožoval, že poví rodičům o tom, co svěřila svýmu deníku, ale Marta veškeré důkazy spálila a tvrdí, že by mu jejich stejně neuvěřili. Dokud se mu nepodaří něco na ni navlíknout, zůstane jeho život peklem na zemi. Jasně že jí denně prohledává pokoj, kdykoli Marta vypadne z domu, ale doposud se mu nepodařilo vymáknout vůbec nic. Do šuplíku se svým spodním prádlem mu nastražila past na myši, ale naštěstí ji včas zpozoroval. Přendal ji o dvě zásuvky níž a zrovna když vodcházel z domu, slyšel hlasitý cvaknutí následovaný pronikavým jekotem.

20.30 – Levák právě volal a neznělo to moc optimisticky. Kvůli vytí blues, kerý jelo na plný prdy, sem ho skoro neslyšel. Marta má dva poraněný prsty a teď už je válka definitivně vyhlášená.

SOBOTA, 18. srpna – Sem na prázdninách. Je to k nevíře. Tohle píšu ručně do opravdickýho sešitu s tím, že to pak přepíšu do počítače. Je to šílená dřina. Ale zřejmě v dobách, kdy tužka byla čerstvej vynález, to musel bejt vobrovskej pokrok. Pak k ní ňákej génius vymyslel gumu a všichni se jali apgrejdovat.

Vyrazili sme hned po snídani. Od šesti ráno bez přestání ječel telefon, ale máma byla dbalá Jerryho příkazů a nezvedala ho. Těsně před vodjezdem sem ještě brnkl Levákovi, abych vobhlídl válečný ztráty. Telefon zvedla jeho máma a řekla, že Levák ještě spí. Postavil si venku stan a vegetuje teď mimo dům. „Doufám, že mu to vlhko od země ještě nezkomplikuje situaci,“ řekla. Řek sem jí, že pokud bude spát na zádech, tak snad ne. Popřála mi šťastnou cestu a já slíbil, že jim pošlu pohlednici.

Jeli sme samozřejmě linkolnem. Jerry trval na tom, aby byla vodklopená střecha. Měl na sobě neforemný trencle, triko s nápisem TIRÁCI TO DĚLAJ EXPRES a pivařskou kšiltovku. Máma měla vršek vod opalovaček, kerej vypadal jako ilustrační doprovod na Dva sfouklé balonky. Má vina to není, mě vodkojila flaška. Dále na sobě měla kraťoučký šortky, aby předvedla svý nohy, kerý sou docela pěkný, pokud voblibujete naběhlý křečáky.

Seděl sem na zadním sedadle v aerodynamickym tunelu. Celý čtyry hodiny cesty do Lakeportu sem při rychlosti sto kiláků za hodinu tlouk držkou o poletující hmyz. Zakrátko sem vypadal jako Jeff Goldblum po sedmdesáti minutách filmu „Moucha“. Několik neidentifikovanejch jedinců sem reflexívně spolknul a v hubě mi po nich zůstala nevodbytná pachuť. Brrr.

Předjížděli sme náklaďáky i karavany a máma řidičům mávala, jako by byla Královnou dožínek z roku čtyřiapadesát. Zrovna když sme předjížděli dálkovej autobus, začal si Jerry zdlouhavě upravovat svý náčiní v rozkroku. I přes nános hmyzího slizu sem cejtil zvědavý pohledy cestujících.

Konečně sme zahlídli modrou vodní hladinu. Jerry se chtěl někde navobědvat, ale máma prosadila, že se jelo přímo k chajdě. Trvalo nám to tři čtvrtě hodiny, než sme tu adresu našli. Vyklubala se z ní nikoli soukromá rezidence, ale karavanovej lágr! Vod jezera nás dělilo celejch šest vobrovskejch narvanejch motelů a parkovišť.

Náš kempinkovej přívěs je dlouhá zelená maringotka ve tvaru lejna někdy z dob Trumanova prezidentování. Patří k ní kousíček zeleně s kolem vod selskýho vozu a betonovejma trpajzlíkama, ušmudlaná plachta stíní maličkej vydlážděnej plácek a cedule na vetchym plotě hlásá „Můj zelený ráj“. Zdálo se, že máma se rozbrečí, ale Jerry se nechal slyšet, že uvnitř je to „fakt útulný“.

Měl recht. Uvnitř šero a zima, nebylo tam k hnutí a páchlo to plísní. Samej leštěnej vobklad z tmavýho dřeva a spousta uměleckejch krámů s náboženskou tematikou. Všechno bylo miniaturní. Vpředu minikuchyňka, pak následoval skládací vobývák, úsporná koupelna, podlouhlej kamrlík s postelema nad sebou a maličká ložnička s trpasličím dvojlůžkem a vestavěnejma nočníma stolečkama po vobou stranách, na kterejch místo lampiček stály flašky vod mlíka s květovanejma stínítkama. Bylo to fakt útulný.

Máma votevřela vokna a natotata se vzpamatovala. Opět se ujala svý role Dožínkový královny, a když sme vybalovali krámy z obrovskýho linkolna, kynula všem zvědavejm sousedům. Umyl sem si ksicht v umyvadýlku pro panenky, vybalil svejch pár švestek, pustil Franka na miniaturnim gramecu a čekal, až máma připraví voběd. Když sme se nadlábli hotdogů, křupavejch brambůrek a studenýho čaje, Jerry se podrbal na pupku, přeměřil si máminy hluboce střižený vopalovačky a navrhl mi, abych šel vobhlídnout jezero. Pochopil sem.

Vzal sem si sluneční brejle, mast na jebáky, deku, ručník a Rukověť literatury. Váží aspoň tři kila a měli by ji prodávat s vysouvací rukojetí a na kolečkách. Přibalil sem si ji, aby mi na pláži pomohla balit případný literárně nažhavený krasavice.

Cestou k vodě sem to vzal napříč přes karavanovej kemp. Většina obyvatel přívěsnejch vozítek byli úplní rakváči a vypadali, že vopustili kočovnej život na silnicích a uchýlili se sem na penzi. Pár karavanistů byli skoro starci, tak třicet čtyrycet. Nikde nikdo mýho věku, pokud už ovšem nebyli na pláži.

Prošel sem kolem motelů a parkovišť. Bylo hnusný horko. Cestou sem potkával davy středoškolskejch frajerů ve šmrncovních fárech a kocoury v miniaturních kraťasech. Pláž byla narvaná a hlučná, ale podařilo se mi najít volnej plac pod stromem. Vod jezera, kerý je v těchto místech široký několik kilometrů, příjemně foukalo. Hora Conocti se hnědavě a vopečeně zvedala na vopačnym břehu.

Chvíli sem si čet, ale neustále mě vyrušovaly procházející bikiny. Je to fantastickej vynález! Všechny ty lákavý křivky zabalený do kousíčků teňoučký látky. Tu a tam škádlivej obrys bradavky nebo příslib chlupatice na jemně se vzdouvající buchtě pod pupíkem. Zavalenej knihou sem dostal vražednou OLE (olbřímí erekci) a cítil, jak mi v nadějnym vočekávání vodkapává lepkavý mazadlo. Kousek ode mě se v mělký vodě škádlily vopálený dvojice a občas svý hlučný hrátky přerušily, aby se o sebe mohly votřít a políbit. Děsně potřebuju holku!

Když mi opadla OLE, procházel sem se městem v odpoledním hicu a místní lelkující mládež si mě podezíravě měřila. Nemaj tu ani knihkupectví ani kino. Co já tu budu následujících šest dní dělat!

Vrátil sem se do „Mýho zelenýho ráje“ a zastihl Jerryho, jak bez košile klečí na vydlážděnym plácku a snaží se zapálit propan-butanovej ohřívač vody. Jeho pivní teřich se převaloval ze strany na stranu a natřásal se při každym zaklení. Smůla. Syčení plynu bylo sice slyšet, ale slza ne a ne chytit. Čeká nás šest dnů studený vody.

Dožínková královna si už vochočila minikuchyňku a uvařila fantastickou večeři – smažený kuře, bramborovej salát s kukuřicí. A jako zákusek rebarborovej koláč. Jerry chlemtal lahváče a nadšeně opěvoval kočovnej život. Je celej nažhavenej koupit přívěsnej vůz, kerýho by vozil za linkolnem. „Akorát tak pro nás dva,“ řek mámě. Uslintaně se políbili a já tam seděl jako nezvanej host na svatební cestě.

Dovolili mně umejt nádobí. Zatímco sem zápasil s kuřecí mastnotou ve studený vodě, máma si holila chlupy na nohách a Jerry procházel inzeráty na prodej karavanů v místních plátcích. Vyrušilo nás zaklepání na dveře. Byla to vyschlá stoletá dáma v bílejch rukavičkách a květovanejch šatech. Představila se jako manželka Herberta Clarkelsona, řekla, že je naší sousedkou a srdečně nás pozvala do sboru. To je teda gól! Tendle karavanovej blázinec je vorganizovanej církví a má svou vlastní modlitebnu. Bohoslužby jsou každý den. Máma s díky odmítla, ale řekla, že možná zejtra. Už se nemůžu dočkat.

Šel sem spát za zvuků chvalozpěvu vodkudsi z dálky. Máma předstírala, že ji právě napadlo, že je třeba vyřešit, kde kdo bude spát, a navrhla, že já půjdu na palandu a „dospělí“ si vemou zadní ložnici (jakoby tam už celý vodpoledne nevalchovali matrace!). Souhlasil sem. Všichni se vyparádili, učesali, vyčurali a zalezli do svejch maličkejch postýlek. Co se karavanům nedostává na životním prostoru, to si vynahrazují nedostatkem soukromí. Jen sem zhasl, hned na mě jukla má vodpolední OLE. Chtěl sem jí pomoct, ale jakýkoli živější pohyb paží otřásal celým přívěsem. Přesto sem s tím začal a zrovna, když sem se chystal prorazit díru do stropu, kopl Jerry do zdi a zařval: „Hele mladej, táhni si ho klátit ven!“ Řek sem mu, že se škrabu na noze.

Jen počkej, ty zmetku, až budeš chtít trochu soukromí. Nalepim se na tebe jak stín. Doufám jen, že mi zatím koule nezmodraj k smrti.

NEDĚLE, 19. srpna – Možná, že to teď bude trochu zmatený. Nespal sem totiž dýl než dvě hodiny. Budili mě věřící, když se vraceli z bohoslužby a probírali jednotlivé fáze Armageddonu, budilo mě štěkání psů, Jerryho chrápání, mámino mluvení ze sna, Jerryho a mámino pochodování na hajzl, dunění náklaďáků z dálnice a klepání paní Clarkelsonové v šest ráno, aby nám sdělila, že první bohoslužba začíná v 7.15. Budou se podávat zákusky.

V naší přívěsový sprše, kerá stejně byla leda tak pro tučňáka, netekla teplá voda, a tak sem si vzal koupací plášť a v polospánku vodkráčel do společný umývárky. Zjistil sem, že je to holá betonová kukaň se třema kapajícíma sprchama, kerý nejsou ani voddělený přepážkama. Plešatej tlusťoch se právě třel ručníkem. Vyčistil sem si zuby (zabralo mi to dvacet minut!) a on se zatím pomalu voblíkal. Když konečně vypad, vyslík sem se a pustil sprchu. Deset minut nato tam vlez Jerry, vyslík se a pustil si sprchu hned vedle mě. A hádejte co? Ten má šlauch delší než hasič v akci. Není divu, že ženský po něm tak dou. Kdyby Jerry byl můj fotr, byl bych blbej, šťastnej a měl stoprocentní penis. A taky bych třeba mohl zdědit toho linkolna. Ale měnil bych, kdybych tu možnost fakt měl? Tak nevím!

Jerry se pod sprchou choval jako pravej sportovec. Poskakoval, cákal, kloktal, flusal, krkal a prozpěvoval si tirácký songy. Zkrátil sem svou očistu na minimum. Zrovna, když sem vycházel z umyvárky, zarudlej a orosenej, potkal sem u vchodu na dámskou toaletu pěknou kočku asi mýho věku. Byla oděna do sice skromnýho, nicméně svůdnýho flanelovýho koupacího pláště, měla kaštanové vlasy po ramena, hezké modré oči a aristokraticky řezaný nos. Usmála se na mě! Vyděsil sem se a vrhl na ni filozoficky zachmuřenej pohled. Když sme se míjeli, jemně zašeptala: „Něco ti leze“. Naprosto vyveden z míry sem se koukl dolů. Po camprlíkovi ani stopy. Ta mě teda dostala!

Po snídani sem se procházel karavanovym lágrem v naději, že na ni někde znovu narazím. Neměl sem štěstí. Řek sem si, že se zřejmě cpe zákuskama s pánembohem a vostatníma. Když sem se vrátil k naší rezidenci, seděla na plácku a popíjela s mámou kafe. Měla teď na sobě sandály, žlutý šortky a tenkou bílou blůzku, která dávala vyniknout tvaru její podprsenky. Byla hubená, ale už se jí začaly rýsovat jistý zajímavý tvary. Jak sem procházel brankou, podívala se mi přímo do očí a řekla: „Čau, náfuko.“ Vykoktal sem nesrozumitelnej pozdrav. Máma řekla: „Nicku, to je Sheeni.“

Sheeni byla na cestě do kšeftu a navrhla, že bych jí s tím nákupem mohl pomoct. Byl bych ochotnej vodnést třeba naloženej folksvágn. Po cestě do města sem se uklidnil. Zjišťuju, že s holkama přece jen můžu mluvit!

Je jí čtrnáct, je jednou ze dvou intelektuálů žijících v Ukiahu v Kalifornii a je ateistkou. Vede to k urputným bojům mezi ní a jejími do bible zažranými rodiči. Odmítá chodit do kostela a celý kempinkový sbor se právě modlí za její spasení. Její otec je prvotřídní ukiažský právník. Řek sem jí, že sem ještě nikdy neslyšel vo znovuzrozenym právníkovi. Sheeni řekla, že ona jo a že otec je ochotný se pro Krista i soudit.

Sheeni toto léto zrovna studuje existencialisty – Camuse, Sartra a další, jejichž jména sem v životě neslyšel. Řekla, že Ayn Rand je otřesná a že mi zničí „mozek hned v zárodku“. Slíbila, že mi sestaví seznam studijní literatury. Až jí bude osmnáct a osvobodí se od „rodičovského jha“, zamýšlí odjet do Paříže a studovat tam filozofii. Je jedinou osobou v Ukiahu, která studuje francouzštinu z magnetonovejch pásků.

V obchodě Sheeni koupila obrovskej meloun a dovolila mi, abych jí koupil mraženou ovocnou dřeň. Pomalu sme se vraceli rozpálenym asfaltem a meloun mi systematicky vyvracel ramenní kloub. Sheeni řekla, že příjezd linkolna vzbudil mezi osadníky přívěsovýho společenství značný zájem. Většina obyvatel se ještě jasně nevyjádřila, ale Jerryho obrovská chladnička na pivo některé z nich poněkud zneklidňuje. Sheeni řekla, že moje máma je jí sympatická, ale že můj otec jí připadá „trošičku natvrdlý“. Pospíšil sem si s ujištěním, že Jerry je pouze mámin druh a že s ním nejsem jakkoli pokrevně spřízněn. Zdálo se, že ji to hodilo do klidu.

Když sme míjeli panelákovou modlitebnu, slyšeli sme, jak sbor věřících uvnitř heká a dupe. Sheeni řekla, že přestože už není věřící, musí uznat, že bohoslužby sou „skvělý aerobik“.

„Totéž by se dalo říct o sexu,“ překvapeně sem slyšel, jak říkám.

Sheeni se zastavila a pozorně se na mě zadívala. „Doufám, Nicku,“ řekla, „že nezjistím, že jsi stejný jako ostatní mladí muži, kteří nemají v hlavě nic jinýho než tělesné rozkoše.“

Ujistil sem ji, že to není můj případ. „Na sex skoro ani nepomyslím,“ zatloukal sem.

„To já na něj myslím pořád,“ řekla Sheeni. „To jsou ty hormony, víš.“

Dál sme šli beze slov. Byl sem z toho vedle. Sheeni dolízala zbytek mražený dřeně. Toužil sem ochutnat pomerančovou příchuť z jejích rtů. Rty měla nádherné a plné a volaly po líbání. Sheeni zahnula u přívěsu, jehož sem si všiml už dřív. Byl to model Pacemaker z roku devětapadesát (nezaměňovat s přístrojem pro kardiaky) a byl to jedinej dvoupatrovej přívěs v celym táboře. „Otec ho koupil proto, aby se mohl na svět dívat spatra,“ vysvětlovala Sheeni. „Odjakživa měl problémy s křesťanskou pokorou.“

Donesl sem dovnitř ten třítunovej meloun a Sheeni mě vzala na vobhlídku. Dole byla kuchyně, obývák, velká ložnice a koupelna. Tmavý vobložení jako všude a (trochu vkusnější) kostelový umělecký díla. Po malym schodišti nahoru byly dvě ložničky a záchod, kde se nedalo ani postavit. Srdce se mi divoce rozbušilo, když Sheeni rozevřela posunovací dveře do své miniaturní ložničky. Byla přecpaná knihama, ale jinak velice úpravná. Na stěně nad jejím dívčím ložem visel plakát Johna Paula Belmonda, jak děsně sexuálně agresivním způsobem drží revolver.

„A nelíbil se ti ve filmu U konce s dechem?“ zeptala se Sheeni dychtivě a uvelebila se na posteli.

„Jo,“ zalhal sem, shrbenej pod nízkym stropem, celej nesvůj jako mladej Quasimodo.

„Je to můj nejoblíbenější film,“ oznámila mi. „A který je tvůj?“

Pokoušel sem si vzpomenout název nějakýho vhodně intelektuálního filmu. „Příběh z Tokia,“ odpověděl sem. „Myslím, že Mizoguši je světovej režisér.“

„Příběh z Tokia, hm,“ řekla Sheeni. „Světový film. Ale nenatočil ho náhodou Ozu?“

Sem asi úplně mimo.

Pak vyskočila, zkontrolovala tvář v zrcadle miniaturního prádelníku (byla dokonalá) a odvedla mě dolů. Se zatajeným dechem sem se jí zeptal, jestli by se jí odpoledne nechtělo jít se mnou na pláž. Usmála se a řekla, že by strašně ráda, ale musí jít navštívit „jistou chorou osobu v nouzi“, s níž se její otec soudí. Domluvili sme se, že plavat teda půjdem druhej den ráno. Když sem odcházel, zamávala mi ze dveří a řekla: „Na shledanou, pane Twispe.“

Přinutil sem se vycedit trochu smíchu. Možná jí to připadá jako originální vtípek, ale já to poslouchám už vod předškolního věku. Když se mě někdo zeptá, kerej spisovatel je podle mýho názoru zbytečně přeceněnej, vždycky říkám, že James Hilton. Škoda, že ten blb nechytl v Šangri-la aspoň beri-beri.

Domů sem kráčel ve stavu rozjásanýho vopojení. Zajímalo by mě, jestli takhle nějak vypadá náboženská extáze? Měl bych se zeptat paní Clarkelsonový.

Zbytek dne uplynul v oparu. Myslím, že k večeři sme měli ňáký maso. Jerry moc pil a když nás paní Clarkelsonová přišla pozvat na večerní pobožnost, řek jí, ať jde dál a posadí se mu na toho jeho krasavce. Docela ji to vyvedlo z míry a zlostně odešla. Máma je v hysáku. Podařilo se jí připálit si většinu přední části těla a je nadmíru popudlivá. Pouštěl sem si Sinatrovy balady o lásce a přemýšlel o svým budoucím životě s Sheeni v Paříži. Kde se tak asi dají koupit pásky s kurzem franiny?

PONDĚLÍ, 20. srpna – Další trapná epizoda ve sprchách. Budu se tady muset nejspíš přestat sprchovat. Noc proběhla ve stavu setrvalýho zduření (to by mě zajímalo proč asi). Ve sprše se mi pak ztopořil, zrovna když přišel ten tlustej plešatec. Furt se na mě usmíval, mydlil si svýho šedivýho chlupatýho měkejše a pokradmu, leč láskyplně, okukoval mýho vodstávajícího floncka. Začal mu taky trochu vodstávat. (Ne že bych se díval!) Vypad sem vocaď, jak sem nejrychlejc moh.

Když sem zpátky v přívěsu přemítal, kerý plavky si vemu, přitančila zrovna z ložnice máma s Jerrym. „Hele, Estello, ten tvůj kluk má nálož v gatích.“ Máma se podívala. „Raději se vobleč,“ řekla. „Teda pokud chceš jít ven.“

Ne, mám přece v úmyslu jít na pláž nahatej!

Na svou první polooděnou schůzku s Sheeni sem se rozhod, že vytahaný bermudy budou lepší s ohledem na mou momentální snadnou vzrušivost. Nabalil sem si ručník, brejle proti slunci, sešit, peněženku, pero a tužku, knihu (Funkci orgasmu) a primeráka (člověk musí bejt vždy připravenej na tu změnu v muže, kdyby přišlo na věc).

Sheeni přišla otevřít v senzačních žlutých plavkách, které paradoxně spíš odhalovaly než zahalovaly její mládí v rozpuku. Její krása mi naprosto vyrazila dech. Rozkoš, kerou sem cítil při pohledu na její křivky, oděné do kanárkový žluti, hraničila s tělesnym utrpením. Pozvala mě dál a představila mě svýmu otci – obrovské, nadměrné, nadživotní šedovlasé růžolící hlučné obludě s ježatým obočím v pomačkanym modrym vobleku.

„Mám to chápat tak, že jste pozval mou dceru na pláž?“ zahřměl.

„Ano prosím, pane Saundersi,“ zakoktal sem.

„Tak tedy!“ zařval a zvedl svý huňatý obočí. „Pak si, pane, doufám, uvědomujete, že jste tím vstoupil do nepsaného závazku převzít rodičovskou péči, to znamená postarat se o bezpečí a zdravý vývoj výše jmenované nezletilé osoby ženského pohlaví.“

Sheeni mu řekla, ať sklapne. Zdálo se, že mu to nevadí. Vzala velkou plážovou kabelu a vytlačila mě ven ze dveří. „Zdar, otče,“ řekla.

„Vaya con Dios,“ zahřímal.

Kráčeli sme teplým slunečným ránem. Chtěl sem vzít Sheeni za ruku, ale mladická nerozhodnost mě totálně paralyzovala. Má společnice si mě nestydatě prohlížela. „Jsi kost a kůže,“ řekla. „Máš nemožný výbrus. Ty tvoje sluneční brýle jsou jako pěst na oko. A zdá se mi, že bys do těch svých příšerných kraťasů mohl klidně pozvat mého otce.“

Ten nápad byl k nepřežití hnusnej. „Nemám v úmyslu zvát do nich tvýho otce,“ řek sem sugestivně.

Sheeni se usmála a nakrčila svůj jemně pihovatý nosík. „No, myslím, že ani matinka by z tohoto pozvání neměla moc velkou radost.“

„Tvou matku tam taky nemám v úmyslu zvát,“ řek sem. Právě sme míjeli paní Clarkelsonovou, kerá nás zcela ignorovala.

„A co takhle paní Clarkelsonovou?“ zeptala se Sheeni. „Je prej celá nažhavená na tvé žihadlo.“

„Je to kost k zakousnutí,“ odpověděl sem. „Ale vrásky nejsou má doména.“

„Radši něco mladšího?“ vyzvídala Sheeni.

„Čtrnáct by celkem šlo.“

„To je podle zákona znásilnění. Mám za to, že těžkej zločin.“

„Pokud jde o sezdanej pár, pak nikoli.“

„Panebože,“ vykřikla Sheeni. „Ať se z toho nepozvracím.“

Byl všední den a pláž byla příjemně poloprázdná. Rozprostřeli sme si ručníky na písek a vylepili se na horký slunce. Sheeni četla Červený a černý od jakýhosi dávno mrtvýho francouzskýho žabožrouta jménem Stendhal. Můj studijní materiál schválila a řekla, že Wilhelm Reich byl jeden z největších filozofů 20. století. „Jeho smrt ve federální věznici byla tragikomická,“ prohlásila. Zůstal sem paf. Netušil sem, že člověka můžou zabásnout za to, že napsal příručku o sexu.

Sheeni mi podala olej na opalování a zeptala se mě, jestli bych se nechtěl ujmout obtížného úkolu a natřít jí „nechráněná místa“. Polkl sem a suše kejvnul. Převrátila se na břicho a vystavila svá prvotřídní záda. Ruce se mi klepaly, když sem jí vtíral vonné masti do opálené teplé kůže. Okamžitě se dostavila OLE, ale doufal sem, že ji mé vyboulené trencle utají.

„Fíha, ty seš teda snadno vzrušivej,“ povšimla si Sheeni.

Ruka mi vytuhla na jejích zádech.

„Pokračuj, Nicku,“ řekla. „Každý máme nějaký ten problém, se kterým se musíme vyrovnat. Holky mají to štěstí, že to na nich není vidět. Kdoví, jestli co tady tak mluvíme, není moje vagina samou touhou zavlhlá?“

„A je?“ zeptal sem se nonšalantně.

„To se tě zcela určitě netýká.“

„No ale proč pak řešíme můj penis?“

„Předpokládám, že proto, že se ten předmět tak nějak vynořil. Je to ostatně hrozná nuda.“

„To téma, nebo ten penis?“ zeptal sem se.

„Obojí,“ odpověděla. „Natřeš mě i vpředu?“

Polkl sem. „Jo, sem připravenej.“

Sheeni se otočila na záda. Její mladá ňadra napínala elastickou žluť. „Doufám, že tě to nebude příliš dráždit, Nicku.“

„Ujde to,“ řek sem. Začal sem s jejíma dokonalejma nohama a roztíral olej až na prst od jejího voňavýho trojúhelníku. Cítil sem, jak jemně napíná svaly, když se k němu má kluzká ruka blížila a jen zlomek sekundy před cílem uhla. Mé slabiny jásavě zdravily každý odvážnější výpad. Až nakonec neopatrná ruka uhla příliš pozdě a já sem prstem štrejchl o jemně vypoulenou mandu.

„Ach, Nicku,“ řekla Sheeni a podívala se na mě přes obroučky svejch slunečních brýlí. „Možná by ses měl teď věnovat spíš horní části.“ Odsunul sem se nahoru a mazal opálené paže, ramena a krk. Hruď sem si nechal až nakonec a roztíral olej do mírně zvlněnejch úpatí veřejně přístupnejch oblastí. Tak blízko a přece mimo dosah (prozatím) se tyčily svůdné, tence přioděné vrcholky kopců. Má pulzující OLE dosáhla šílený intenzity, měl sem pocit, že mi koule explodují.

„Díky, Nicku,“ řekla Sheeni s odporně konečnou platností. Podal sem jí opalovací olej s nadějí, že se nabídne, že by mě taky natřela. Nenabídla. Otevřela knihu a brzy byla pohroužena do literatury. Udělal sem totéž. Má OLE nemohla pochopit, že úleva není po ruce, a tak vzpurně přetrvávala a nutila mě ležet na břiše. Brzy sem cítil, jak se mi začínaj připalovat záda. Přečet sem sedumadvacet vobtížnejch stránek Funkce orgasmu, ale nenarazil na jediný sexuálně dráždivý místo. Sheeni zatím nenasytně hltala stránky a v častejch přestávkách si dělala dlouhé poznámky na okrajích.

15.00 – Sedíme s Sheeni v kavárně, pijeme kafe a píšeme svý deníky. Kdyby nebylo toho pachu z hamburgerů, vřískajícího automatu s C&W lidovkama a dvou hulvátskejch řidičů náklaďáků nad štrůdlem, mohli bysme bejt klidně v nějakym pařížskym bistru. Sheeni si vede deník od svejch osmi let a tvrdí, že už napsala přes milion slov. Píše rychle, krásným zaobleným písmem, sem tam se zastaví a soustředěně zapřemýšlí. Všim sem si, že píše mý jméno! Pak se mě zeptala, jestli „puerilní“ se píše s jedním nebo dvěma el.

Musíme jít. Právě se přišourala ušmudlaná servírka a řekla nám, abysme už šli. Zřejmě naplňujeme jejich představu „potulky“ a ta se trestá dle zákona. Sheeni to rozrušilo, nozdry se jí dramaticky zúžily. Řekla tý ženský, že jejich kafe shledala „nechutným“, jejich podnik „odporným“ a její drzost „nefalšovanou“. Servírce to mravy nenapravilo a zahulákala: „A vypadněte!“, což sme učinili, ale až potom, co Sheeni hlasitě vyjádřila své opovržení „provinční Amerikou a jejím obyvatelstvem“. Podpořil sem ji protestním gestem. Nenechal sem jim žádný spropitný.

20.15 – Strašná zpráva: Sheeni s někym chodí! Pustila tu bombu při našem návratu domů, když sem zašmátral po její ruce. Je mu patnáct, je to ten druhej intelektuál v Ukiahu, měří metr osmdesát pět, hovoří francouzsky, hraje na klavír, je šampionem v plavání a píše futuristicko-perkusívní poezii. To postižený pako se jmenuje Trent Preston. Sheeni mi zarecitovala jeho poslední dílo:

RamDam 12

Svištící mop

Hoť na něj síť

Jističku

Hop! Hop! Hop!

Nicota.

Teda jestli toto je poezie, pak já sem krocaní prdel. Sheeni tvrdí, že Trent je génius a denně od něho dostává „intelektuálně stimulující“ dopisy. Jen doufám, že je to jen její duchovno, co Trent stimuluje.

Byl sem z toho šokujícího zjištění přechodně duševně vyšinutej, a tak sem prohlásil, že i já dostávám denní příděly kulturně povznášející povahy vod svý berušky. Sheeni chtěla vědět podrobnosti. Řek sem, že se jmenuje Marta, je jí šestnáct a právě se vrátila z Nice, kde prováděla sociologickej průzkum na téma asimilační problémy italskejch gastarbajtrů. K tomu ještě vystudovala muzikologii, vydělává hříšný prachy jako modelka v oboru spodního prádla a její IQ mají ve Washingtonu zařazeno na seznamu FBI jako jednu z položek národního bohatství.

Se Sheeni to trochu zatřepalo. Řekla, že jí Marta připadá jako „fantastická osoba“ a že doufá, že snad brzy bude mít to potěšení seznámit se s touto „mimořádnou šestnáctiletou osobností“.

Řek sem, že je to nepravděpodobný, protože Marta nemá ve zvyku jezdit do „zapadlejch děr jako je Ukiah“.

„To se jí ani nedivím,“ řekla Sheeni trpce. „Trent se tam dusí ještě víc než já.“

Chudáček Trent!

Až k Saundersovic tyčícímu se přívěsu sme šli v naštvanym mlčení. Sheeni vypadala zamyšleně, mně bylo pod psa. Zastavila se u jejich branky a zeptala se mě, co ty spálený záda. Řek sem jí, že to není o nic horší než středověký mučení. Řekla, že děkuje za příjemně strávený den. Řek sem, že nemá zač. Chvíli sme tam tak stáli a nic neříkali a pak sem šel. Když sem zahýbal za roh, viděl sem, jak ze schránky (kopie jejich dvouposchoďovýho přívěsu) vybírá dopis. Nepochybně to bylo poslední Trentovo literární veledílo.

Je mi bídně. Během jedinýho vodpoledne sem se ze stavu extáze zřítil do sebevražedný deprese. Mou jedinou jiskřičkou naděje v nejčernějším zoufalství byly útěšný představy dalších a čím dál hroznějších smrtí pro chřadnoucího poétu z Ukiahu. Vzhledem k tomu, že je starší, vyšší, hezčí a schopnější než já, musí zemřít. Bohové tak rozhodli.

V „Mém zeleném ráji“ je dusno. Máma šla dnes odpoledne prát do kempinkový prádelny a všechny místní dámy ji ostentativně ignorovaly. Pak se Jerry vrátil z pivní rundy a někdo mu mezitím napsal šarlatovou rtěnkou na přední sklo: „Hanba hříšníkům!“ Mámu napadlo, že se nějak provalilo, že ona a Jerry žijou na hromádce. Obávám se, že zdroj tohoto prolátnutí je pravděpodobně překrásná mladá svůdnice, která mi vyrvala srdce a podupala ho.

ÚTERÝ, 21. srpna – Zde je hodinu po hodině rozepsaná nejhorší noc mýho života:

1.00 – Rozhodl sem se, že se Sheeni jde jen o dětinský zabouchnutí a už se těšim na všechny ty zajímavý ženy, se kterejma se v budoucnu setkám.

2.00 – Docházim k závěru, že jediným řešením je sebevražda. Rozsvěcuju, abych sepsal dojemný dopis na rozloučenou. Sheeni pochopí, že Trent je ve skutečnosti plytkej suchar a bude navždy v srdci hýčkat mou památku. Jerry na mě ječí, abych okamžitě zhasl.

3.00 – Procházim jednotlivý možnosti a zjišťuju, že sem příliš velkej posera na nějakej mužnej způsob sebevraždy. Vemu na to prášky. Ale kde je sehnat?

4.00 – Rozhod sem se, že nemohu zemřít jako neposkvrněný panic. Buďto najdu způsob, jak o panictví brzy přijít, nebo se sebevražda bude muset vodložit až po maturitě.

5.00 – Rozhod sem se, že setkat se ještě jednou s Sheeni by pro mne bylo příliš bolestné. Zeptám se mámy a Jerryho, jestli bychom nemohli zkrátit dovolenou a vrátit se do Oaklandu. Jednou, až o mně bude Sheeni číst v renomovaném literárním časopisu The New York Review of Books, snad pochopí, že promarnila svou životní šanci.

6.00 – Šílená panika. Musím Sheeni ještě jednou vidět! Už nám zbývají jen tři společný dny! Možná, že mě bude mít radši než Trenta. Ale i kdyby ne a já šel naprosto vod válu, stejně to stálo za to. Proč sem promarnil celej včerejší večer, když sem místo toho moh bejt s ní? I kdyby se jednoho dne měla provdat za Trenta, mohl bych jí přece zůstat věrným přítelem, něco jako Sidney Carton. Mohl bych třeba zachránit jejich dítě zpod kopyt splašenýho koně. A když by pak Trent sešel tragickou smrtí v mladym věku (básníci přece mají vysokou úmrtnost), Sheeni ve mně najde útěchu. Všechno dobře dopadne!

6.05 – Vyhánim své znavené tělo z postele a ženu ho do sprch. Aspoň se tak vyhnu tomu tlustýmu plešatýmu milovníkovi. Marné naděje! Rychle vklouzl dovnitř a mlsně odkládá župan. Blíží se ke mně úplně nahej. Ustupuju pod kouřící sprchu.

„Nevadilo by, kdybychom se podělili o sprchu?“ ptá se úlisně. „Je teď prej značnej nedostatek vody.“ Tělnatej úchylák je čím dál blíž. Tápu po kohoutku. Konečně má ruka nahmatala chróm a prudce otáčím kohoutkem. Horký proud vody se mění v ledový vodopád. Úchylák uskakuje.

„Promiňte,“ říkám, zuby mi drkotají. „Sprchuju se rád studenou.“

Deset minut nato, voháklej, vypucovaný zuby, připravenej na rušnej den, klepu na dveře Sheenina přívěsu. Jen sem se modlil, aby nepřišel votevřít pan Saunders. Je to k nevíře, ale pámbu mě tentokrát vyslyšel. Po několika napínavejch minutách se vynořila Sheenina ospalá hlava. Srdce mi poskočilo! Ach, moci se tak jednoho rána otočit a mít na dosah tyto nádherné, spánkem zamlžené modré oči. Její nádherné tvary ukrývala beztvará froté hadra.

„Nicku! Proboha, kolik je hodin?“

„Ahoj, Sheeni. Sem rád, že tě vidím. Byl sem se projít, a tak sem si řek, že se tu stavím. Promiň včera to s tím Trentem. To, jak sem se naštval, bylo velice dětinské. Myslím, že je to moc zajímavý kluk. Rád bych slyšel ještě trochu jeho skvělé poezie. Nešla bys na pláž? A co takhle snídaně?“

Sheeni mi řekla, ať přijdu tak za dvě hodiny. Řekla, že má v plánu jít na výlet a že bych mohl jít s ní, „pokud by se mi chtělo“. Jen my dva a panenská divočina. To je teda rajc!

Náhle sem měl hlad jak vlk. Šel sem do města, našel votevřenou cukrárnu a sežral tam šest čokoládovejch zákusků s krémem. Postavilo mě to na nohy, hned jak začal životodárnej cukr proudit mejma žilama. A taky sem si spočítal, že než mi začnou rašit jebáky, budu už zase dávno doma v Oaklandu.

Když sem přesně v 8.15 dorazil, byla už Sheeni připravená. Měla na sobě mohutný pohory, khaki šortky, hnědou sportovní košili, červenej pestrobarevnej šátek a klobouk australskejch zálesáků. Velikej plátěnej bágl jí visel přes ramena. Vypadala jak plakát na světovou Miss Skautingu.

„Nicku, kde máš pohorky, termosku, zásoby jídla, mapy a kompas?“ ptala se překvapeně.

Řek sem, že nemám hlad ani žízeň, že mám neomylnej smysl pro orientaci a nejraději chodím na výšlapy v teniskách. „Jako John Muir,“ řek sem, „do divočiny vstupuji pouze se svým deníkem a nezkaženým pohledem dítěte.“

Sheeni řekla, že teda jo, ale že se o „žádný padavky“ starat nebude. A nasadila tvrdý pochodový tempo. Šli sme vlnícími se hnědými kopci, které se jaksi vlnily skoro neustále vzhůru. Zeptala se mě, jestli mi už napsala Marta. Řek sem, že jo, že psala, že má moc práce s předváděním modelů a že skoro dokončila monografii o B. Comovi, zpěvákovi z dob ranýho blues. Zeptal sem se, jak se daří Trentovi. Sheeni řekla, že skvěle, dík za optání, a že má tento víkend v úmyslu přijet do Lakeportu. Ten mizernej kretén! Řek sem, že je děsná škoda, že se s ním nesetkám, protože v pátek odjíždíme. Sheeni řekla, že je to vskutku nenapravitelná škoda, protože je přesvědčena, že by se z nás dvou „stali opravdu dobří přátelé“. Řek sem, že všichni její přátelé sou i mými přáteli.

„Nápodobně, o tom nepochybuji,“ odpověděla.

I přes to vedro zachovávala Sheeni neuvěřitelný tempo. Ten kostelní aerobik jí dal dobrou kondičku. Kráčel sem za ní a snažil se držet krok a náladu tím, že sem se soustředil na rytmickej pohyb její nádherný prdelky v turistickejch šortkách. Po jisté době se námaha, únava, nedostatek spánku, nervový vypětí a šest mastnejch zákusků začalo hlásit o slovo ve spodní části mýho zažívacího traktu. Omluvil sem se a vběhl do křoviska. Když sem se po ňáký době vypotácel, našel sem Sheeni, jak si čte v mým deníku!

Vytrh sem jí ho z ruky. Ta nestoudnice se ani nezačervenala. Řekla, že mám pozoruhodné písmo, celkem slušnou slovní zásobu a že Trent není žádný „postižený pako“. Řek sem jí, že do mejch soukromejch názorů „jí sakra nic není“. Jak by se ti líbilo, ptal sem se, kdybych si čet v tvým deníku?

„Klidně, jestli chceš,“ řekla a vytáhla z báglu modrej sešit. Otevřel sem ho u posledního zápisu a nevěřícně zíral na úhledný písmo. Kromě jmen (a moje se tam vyskytovalo často!) to byl nerozluštitelnej blábol.

„Můj vlastnoručně zkonstruovaný těsnopis,“ pravila blazeovaně. „V domácnosti se dvěma všetečnými křesťany se bez něho inteligentní dítě prostě neobejde.“

„A co tam píšeš?“ vyzvídám.

„To bys rád věděl, co?“ škádlila mě, když mi ho brala. „Ten poslední zápis by tě mohl obzvláště zajímat.“

Uchopil sem ji za hubená křehká zápěstí a trval na tom, aby to vyklopila. Odmítla. Zápasili sme spolu. Sheeni protestovala. Přitlačil sem. Její potem orosené svíjející se tělo se otřelo o mé. Okamžitá OLE. Všimla si jí. „Stojí!“ začala skandovat. „Nickovi stojí. Nickovi stojí!“ Zrudl sem jak řiť paviána a pustil ji. Pokračovala se skandováním. Řek sem jí, ať toho nechá. Nenechala. „Nickovi se postavil!“ Vzal sem do ruky jezdce svýho zipu. „Přestaň, nebo uvidíš,“ řek sem.

„To by sis netrouf,“ zvolala Sheeni.

„To bys teprv viděla,“ řek sem.

„To ti strach nedá,“ popichovala Sheeni.

Rozepl sem zip a zalovil v kraťasech. Můj napruženej pták překvapeně vyjukl do jasnýho slunce. Sheeni se ho jala se zájmem studovat.

„Je nesmírně ošklivý a na délku taky nic moc,“ řekla.

Byl sem najednou úplně vedle a radši sem ten vadnoucí instrument schoval.

„Nevím, proč kluci pořád chtějí tenhle hnus fialovej ukazovat,“ řekla Sheeni, když se usadila na pařezu. „Trent je tím taky posedlej. On si snad představuje, že mě to vzrušuje.“

„Předpokládám, že ten jeho je mnohem větší,“ řek sem.

„Nesrovnatelně,“ odpověděla. „Matka příroda je čas od času donkichotsky extravagantní.“ (Nenávidím tě, Trente.)

Musel sem se dozvědět, jak to je. „Už ste si to s Trentem rozdali?“ zeptal sem se, když sem si k ní přisedl na pařez. Naše těla se dotýkala, ale Sheeni se neodsunula.

„S Trentem sem se ještě nemilovala, jestli to je to, nač se ptáš,“ řekla. (Díky bohu!) „Ale panna už nejsem.“ (Kurva drát!)

Hned jak jí bylo třináct, rozhodla se, že odloží obtížné břemeno svého panenství. Vzdala se ho s jistým Brunem, předem vyhlídnutým kosem z jejich ulice.

„A líbilo se ti to?“ zeptal sem se.

„Moc ne,“ řekla. „Byl to neohrabanej hňup, ale naštěstí to měl za pět vteřin hotový. Celá ta věc mi připadla ještě o něco méně erotická než gynekologická prohlídka. Ale v sexuologickejch příručkách jsem se dočetla, že by se to opakováním mělo zlepšovat.“

„Tak proč si to neopakuješ s Trentem?“ zeptal sem se. (Nebo se mnou!)

Vysvětlila mi, že čeká na „vášnivé city v tradicích evropského romantismu“, nikoli na „kradmé ošahávání na zadním sedadle v nějaké zapadlé kalifornské díře“.

Řek sem, že ji celkem chápu.

„Ty seš pořád ještě panic, to je vidět,“ řekla Sheeni s úsměvem. (Je to vidět!) „Možná, že proto se mi líbíš.“

Pohlédla na mě v očekávání. Polkl sem a podíval se na ni.

„Polib mě, ty ucho,“ řekla.

Objal sem ji a váhavě se blížil k jejím slaďoučkým rtům. Naše nosy se úspěšně minuly a naše rty se setkaly. Ty její byly měkké, teplé a skvostné. Rozevřela je a já ucítil její sladký jazyk. Byl to úžasný zážitek. Zahrnoval předmrtvičné bušení srdce a okamžitou, vražednou OLE. Trvalo nám hodně dlouho, než sme se pustili.

„Už mi zase stojí,“ přiznal sem se.

„To se dalo očekávat,“ řekla Sheeni a vyskočila. „Tak, milovníče. Přestávka skončila. Jdeme dál.“

Pokračovali sme ve výstupu. Dvacet kiláků. V tom pařáku. A přímo nahoru. Vznášel sem se.

Když sme později ruku v ruce při zpáteční cestě procházeli městem, potkali sme toho tlustýho plešivce, jak se šine na pláž v obrovskejch bachratejch trenýrkách. Neznal se ke mně. Sheeni se na něho usmála a zavolala: „Zdravím vás, ctihodný pane kazateli Knuddlesdoppere.“ Zamumlal něco nesrozumitelnýho a spěchal dál.

Ten tlustej úchylák je pastorem v kostele našeho přívěsovýho lágru! Šokoval sem Sheeni tím, že sem s ním byl ve sprše. „Knuddy je na chlapečky,“ řekla nevzrušeně. „Každej tady to ví. On sám říká, že extrémní pedofilie jeho typu je nesporným důkazem existence ďábla. Sbor se za něho pravidelně modlí – zvláště pak mladší kluci.“

„Zatím to ale moc nepomohlo,“ řek sem.

„Zítra si přivstaň,“ řekla Sheeni, „a můžeš se se mnou osprchovat v dámské sprše.“ Podívala se na mě vyzývavě. „Pokud si ovšem troufáš.“

Řek sem, že sme dohodnutý.

20.45 – Rozpálené a znavené slunce začíná pomalu zapadat za kopec Konocti. Sheeni a já sedíme u zelenýho servírovacího stolečku na naší betonový terase a dopisujeme svý deníky. Máma je ráda, že po dalším dnu uraženýho ignorování ze strany místních dam si může při večeři aspoň poklábosit s Sheeni. Během jídla byla Sheeni roztomile zdvořilá, chovala se dospěle a dokonce se pokoušela o inteligentní konverzaci s Jerrym na téma přívěsů. Většinu času slintavě pošilhával po jejím poprsí. Budu ho muset zabít, až bude spát.

Dál už psát nemůžu. Sem naprosto vyřízenej. Těším se na polibek na dobrou noc, však víte od koho (a možná se i zadaří a šáhnu si).

21.30 – Vrátil sem se z něžnýho proplítání s Sheeni v teplý tmě a našel v zadní kapse kalhot tento vzkaz (a to sem si myslel, že se laská s mou zadnicí!):

Milý Nicku,

promiň, že jsem si četla v Tvém deníku. Zjistila jsem, že lidé, kteří úspěšně čelí pokušení, bez výjimky vedou žalostně nudný život. Mne naštěstí všechna silná vůle už dávno opustila.

Jsem přirozeně dojata tím, co jsi o mně napsal. Tvé úvahy o sebevraždě a skutečnost, že sis vymyslel Martu – to vše napovídá, že o mne opravdu stojíš a já nemohu jinak, než na to silně emocionálně reagovat.

Jsme oba mladí. Alespoň jeden z nás je nevinný. A budoucnost je tak nejistá. Přesto se těším na to, až budeme spolu. Berme život tak, jak jde, a ať se stane, co se má stát.

S láskou Tvoje

Sheeni

Ležím v posteli a dokola si pročítám její fantastickej vzkaz. Dostal sem první milostnej dopis! „... ať se stane, co se má stát“. Doufám jen, že tím říká to, co si myslím, že tím říká.

STŘEDA, 22. srpna – Další perfektní kalifornský svítání: chladný vánek s vůní tmavé trávy a eukalyptů, krystalický sluneční svit, bledý měsíc otálející na modravé ranní obloze, zpěv ptáků, vzdálený štěkot psů. Ideální ráno na povalování se v betli, dumání o životě a líné protahování péra. Ale v 5.45 vyskakuju z postele – mám přece poslání. Svou nahotu sem přikryl koupacím pláštěm, pracně se vychcal přes erekci v rozpuku (bože to trvalo), vypucoval tesáky a po špičkách se vykradl z našeho přívěsu.

Kromě štěbetajících ptáků ve větvoví byl celej kemp naprosto tichej. Když sem se blížil k dámským sprchám, uslyšel sem zevnitř tekoucí vodu a mým uším to znělo jako rajská hudba. Předstíral sem, že jdu do pánskýho vchodu, ale pak sem kalupem přeběhl za roh a vstoupil do zakázanejch dveří.

K mýmu velkýmu překvapení měly dámské sprchy mezistěny a zavírací dveře. Sheeni se moudře rozhodla pro tu poslední kukaň v řadě. Kráčel sem oblaky páry, jež se valily přes oprejskanou zelenou překližku, koupací plášť mi vpředu trčel jako příď římského korábu. Jedním vláčným elegantním pohybem sem si ho svíkl, pověsil na věšák, skopl z nohou sandály, otevřel dveře do sprchy a vstoupil do kouřící vodní tříště.

Sheeni překvapeně vzhlédla. Povislé prsy! Propadlá kůže! Trojúhelník šedin pod svraskaným břichem! Vrásky! Byla to paní Clarkelsonová!

„Promiňte!“ koktal sem. Zaječela a praštila mě do očí mýdlem. Oslepeně sem ustupoval a na tom mýdle mi podjely nohy. Upadl sem a strhl tu nahou stařenu na sebe. Snažila se nahmatat něco, co by jí pomohlo vstát. Nahmatala však mýho buřta a začala ječet: „Znásilnění! Znásilnění!“ Byl sem připíchnutej k betonový podlaze, horká voda mi chvejstala přímo do vobličeje, bojoval sem o vzduch, ale polykal samou vodu. Paní Clarkelsonová mi začala pěstičkama mydlit koule. Úpěl sem a snažil se zamezit tělesnýmu kontaktu s tímto prastarým masem. Pak se dveře rozvalily dokořán, objevila se ruka a vytáhla mě. Byla to Sheeni. „Fofrem zmiz!“ sykla. Lapl sem župan a utíkal, zatímco Sheeni se vnořila – stále ještě ve svém koupacím plášti – do horké mlhy, aby z ní zachránila oběť mýho chtíče.

V našem přívěsu sem na sebe hodil šaty a vzbudil mámu. „Du do města na snídani,“ zašeptal sem. „Kdyby sem někdo přišel, řekni jim, že to byl všechno omyl. Hroznej omyl.“

Máma se vyděsila a chtěla vědět víc, ale zdrhl sem dřív, než se mohla naplno roztočit inkvizice. Jak sem tak valil přes kemp, pár místních si mě ze svejch terásek podezíravě prohlíželo. Nadopován adrenalinem sem prolít městem a zastavil se až v cukrárně. Celej sevřenej strachem sem toho ani moc nepojedl. Zhlt sem čtyři jogurtový tyčinky a jen o něco déle sem setrval u tyčinky z javorovýho sirupu. Šerifovo auto profrčelo ulicí (směrem k našemu kempu) se zapnutou sirénou. Přemítám, jestli mě za tento první přestupek pošlou do kalifornský polepšovny, aby mě tam banda grázlů znásilnila a nakazila AIDS. A budu mrtvej dřív než dosáhnu dvacítky – a to všechno, aniž sem sexuálně poznal ženu mladší sedumdesáti devíti let. Teď už sem neměl co ztratit, a tak sem si vobjednal čokoládovej koktejl se šlehačkou. Čert teď vem jebáky.

Sheeni mě za hodinu našla na pláži. Byl sem u vody a pokoušel se smýt zvratky ze svýho trička. Písečnou pláží ke mně kráčel levandulový přelud. Bledělevandulová rozepnutá blůza přes šeříkově nafialovělé bikiny. Napadlo mě, že jednoho dne bude i tato krása vypadat stejně jako paní Clarkelsonová. Krutá je ruka času. Lépe zemřít mlád, než být svědkem takovéto zkázy.

Sheeni se usmála, naklonila se (výhled na nádherná ňadra, uvězněná v šeříku) a políbila mě.

„Brrr,“ řekla, „chutnáš strašně. Cos dělal?“

„Vrhám zákusky,“ odpověděl sem. „Chutnaj líp na cestě tam, než na cestě zpět. Mám jít za šerifem hned?“

„Tentokrát ještě ne,“ řekla Sheeni a žuchla sebou do písku. „Zachránila sem ti kožku.“

„Takže na trestním oznámení netrvá?“

„Myslím, že ne. Podařilo se mi ji přesvědčit, že to byla nehoda. Řekla jsem jí, že jsi mentálně opožděnej a nemohl sis přečíst nápis na dveřích. Je to divný, ale zpočátku tomu nějak nechtěla uvěřit.“

„Plnej kýbl díků!“ řek sem.

„Chtěla vědět, proč – pokud to byl nevinný omyl – jsi měl vzedmuté své ohanbí.“

„Své co?“ zeptal sem se.

„To slovo použila ona. Rozkošně starodávné. Nemůže přece vědět, že tvé ohanbí je vzedmuté skoro pořád. I teď se například zdá, že ho máš mírně zduřelé.“

Podíval sem se. Měla celkem pravdu.

Sheeni pokračovala. „Pohotově jsem odpověděla, že každý muž – bez ohledu na své úmysly – by se vzrušil při pohledu na její ženskou krásu. V tom mi dala celkem za pravdu. Takže odteď, kdykoli ji uvidíš, musíš dělat, že jsi retardovaný. Slintej si na košili a šťárej se v nose – však víš, chovej se zkrátka jako normálně.“

„Tak jo!“ skočil sem na ni a snažil se vynutit pusu. Jak se tak kroutila v mejch pažích, sevřel sem do dlaně její zaoblené ňadro. Zasmála se a odstrčila mě.

„Vari, vari, pane zvratků. Odstupte se svým kyselým dechem!“

Nechal sem toho a lehl si zpět do písku. Sheeni se nade mě naklonila a sypala mi písek na břicho. „Hele, a kdes vůbec byla?“ chtěl sem vědět. „Řekli sme přece za pět šest.“

„Ženy se vždy dostavují o něco později. Čeká se to od nás.“

„Skvělý. A dochvilný muž se pak třepe na elektrickým křesle za znásilnění.“

„Nedrndej. Aspoň jednou ses dostal pod sprchu s nahou ženou“. Sheeni se lišácky usmála a naklonila se ke mně ještě blíž, až se její teplá prsa dotýkala mejch. Zrníčka písku se na jejích opálenejch ramenou leskla jako krystalky cukru.

„Vlastně taky pravda,“ řek sem. „Paní Clarkelsonová je furt lepší než pastor Knuddlesdopper. Ale přece jen bych byl raději, kdybys to byla ty.“

„Ale vždyť já taky,“ řekla.

Tentokrát se nechala políbit.

Zbytek dopoledne sme strávili na pláži. Sheeni si šla zaplavat a když vylezla z vody, chvěla se chladem a bradavky se jí svůdně rýsovaly pod tenkým silonem. Pověděla mi toho o sobě víc. Má jednoho sourozence – mnohem staršího bráchu jménem Paul, kterej v přestávkách mezi testováním novejch vzorků psychedelickejch drog hraje na jazzovou trumpetu. Asi před šesti lety zavolal domů a chtěl, aby mu do poštovní přihrádky v jakýsi díře v Nevadě poslali osvědčení o způsobilosti vykonávat funkci plavčíka, který získal na střední škole. „Je to vyprahlá oblast,“ poznamenala Sheeni, „a není právě věhlasná vodními sporty.“

To bylo naposled, co o něm slyšeli.

I přes své skvělé akademické schopnosti navštěvuje Sheeni obyčejnou střední školu. Dělaj to tak v Ukiahu všichni. Trenta zná ještě ze školky a odjakživa to byl jedničkář. Jsou oba chytřejší než všichni ostatní u nich ve škole (než učitelé především), a tak se musí potýkat se značnou neoblíbeností a žárlivostí. Je to jedno z pout, který je svazuje. (Doufám, že ne na dlouho!) Trent to má o něco snadnější, protože alespoň ve sportu jim může dokázat, že je jedním z nich. Sheeni je však nejen šíleně inteligentní, ale navíc i krásná, a proto musí čelit nepokrytýmu nepřátelství.

„Někdy si přeji, abych byla hloupá a ošklivá,“ zanaříkala tato překrásná intelektuálka.

„I já mám někdy takovéto přání,“ řek sem.

„Ale zlato, vždyť se ti už splnilo,“ škádlila mě.

Aby tu urážku odvolala, musel sem přistoupit k ručnímu zpracovávání.

Později vodpoledne sme si s Jerrym a Dožínkovou královnou vyjeli kolem jezera v štíhlobokém linkolnovi. Celej kemp byl vzrušením bez sebe. Paní Clarkelsonová právě před panelákovým kostelem zalévala petunie (vysázené do tvaru kříže). Pozorovala mě nadmíru podezřívavě, tak sem zašilhal a hrábl pro holuba. Vedle mě vzadu seděla Sheeni a zatínala zuby do hřbetu ruky, aby nevyprskla smíchy. Máma mi řekla, abych „vytáh ten prst z nosu a choval se na svůj věk“. Aerodynamickej tunel zadního sedadla Sheeni zřejmě nevadil. Přes své kaštanové kadeře si uvázala šátek a seděla ve větru s jednou rukou nedbale položenou na vnitřní straně mýho stehna. V jedný zatáčce se při devadesátikilometrový rychlosti ke mně natáhla, strhla mi sluneční brejle z nosu a velkým obloukem je hodila za záda do jezera.

Mířili sme k Middletonu, kde Jerry vyčmuchal přívěs na prodej. Kraj to byl plnej laskavejch dobrodinců, kteří nás posílali od čerta k ďáblu, ale nakonec sme po několika otočkách na úzkejch venkovskejch cestách dorazili k prťavý barabizně na muřích nožkách na vrcholku prudkýho svahu. Zaprášenej dvůr byl plnej vraků aut, rezatejch školních autobusů, byl tam i starej lis na ovoce a vyřazená centrifuga z ňákýho dávno zlikvidovanýho zábavního parku. A mezi těma zrezavělejma krámama pobíhal výkvět zavšivenejch psů, koček, kuřat, hus a párek prasat. Vlastníkem tohoto panství byl bezzubej páprda s tím největším pivním bauchem pod sluncem. Jerryho buben v devátym metru neměl nárok.

Páprda nás vedl zaprášenou cestou ke kůlně z vlnitýho plechu. Přívěs byl uvnitř. Vypadal jak železniční vagón pro trpajzlíky. Byl přes šest metrů dlouhej, ale necelej metr padesát vysokej. Máma byla vyvalená. „Jerry, co s tím?“ zašeptala. „To se tam uvnitř budeme plazit po kolenou?“

Páprda se zasmál. „Dávejte pozor,“ řekl. Otevřel malý dvířka nad zadním nárazníkem, otočil knoflíkem a začal pumpovat kovovou rukojetí. S každým pohybem se přívěs o chlup zvedl, až zázračně nabyl dvojnásobný výšky. „Šetří to benzín,“ řek páprda.

Sheeni na to obratem vyfachčila teorii: „Nižší profil vede při jízdě na dálnici k menšímu odporu větru.“

Viděl sem, jak je Jerry okouzlenej. Všichni sme napochodovali do domečku na kolečkách. Byl novější než „Můj zelený ráj“, ale zase ne vo moc. Vpředu byl jídelní kout pro čtyři, pak přišla minikuchyňka a za ní dvě cudně chodbičkou voddělený postele. Vzadu byla umakartová koupelna s umývadlem, hajzlíkem (smrděl starejma chcankama) a lesklá nerezová vana, dostatečně velká pro dospěláka. Máma a Sheeni se rozplývaly nad komfortem, zatímco Jerry – ten starej vobchodnickej žgrd – poukazoval na nedostatky. Například se mu nelíbily ty voddělený postele.

Páprda si vocucával bezzubý dásně. „Zas je to lepčí, dyž chrápete,“ řek.

„To není můj problém,“ opáčil Jerry. (To je ale lhář!)

„No, tak se třeba počůráváte do postele.“

„To teda ne,“ řek Jerry. „Ani to já nedělám.“

„Možná to na vás jednoho dne příde,“ řek páprda. „Až budete starší. Já si teď tu a tam ukápnu. A taky chrápu. Předtím sem to taky nikdy nedělal.“

Zachvěl sem se při pomyšlení, jaký to asi musí bejt sdílet s páprdou společnou postel. Podíval sem se na Sheeni, která právě prozkoumávala šatník. Jo, tak v tomto přívěsu si celkem dovedu představit naše líbánky – postel nepostel. Kdyby nám vo to šlo, určitě bychom se voba vmáčkli do tý útulný vany. Když sem si tak tu šťastnou scénu představil, musel sem si sednout na jednu z těch postelí, abych skryl náhlou OLE. Matrace se prohnula a smrděla plísní. Jerry s páprdou započali závěrečnej menuet.

„Kolik chcete v hotovosti?“ zeptal se Jerry.

„Bylo to v tom inzerátu,“ odpověděl stařec. „Rovnejch tisíc.“

„Tisíc!?“ Jerry se na něho podíval pochybovačně. „To by muselo bejt se zárukou.“

„Tak, jak leží a běží,“ řek páprda.

„Nevim,“ odpověděl Jerry. „Cejtim tady suchou hnilobu. Střecha bude asi potřebovat opravu a ty oddělené postele vlastně taky nechci. Víc než vosum set nedám.“

Páprda se v duchu snažil tu nepříznivou novinu zpracovat.

„Ve všech skříních jsou myšince,“ řekla Sheeni. „A elektrické zásuvky nejsou uzeměné.“

Zdálo se, že Jerry je oslněn mým vkusem.

Páprda si odkašlal. „Možná bych vzal devět set padesát.“

„Devět set,“ řekl Jerry.

„Devět set pětadvacet,“ kontroval páprda.

Plácli si na devět set deset a prodávající vystavil falešný účet na dvě sta dolarů, aby se dopravní inspektorát vodrbalo na daních. Máma jako placenej zaměstnanec dopravního inspektorátu moc nadšená nebyla, ale neprotestovala. Zatímco muži počítali bankovky a vyplňovali papíry, procházeli sme s Sheeni po zasviněnym pozemku a kdákající kuřata před náma prchaly do všech stran.

Sheeni si klekla vedle starý lepenkový krabice. „Hele, Nickie!“ zvolala, „ti jsou ale nádherní!“

V bedně se tetelilo šest štěňat. Byly skoro celý černý, jen sem tam mezi nima probleskovaly bílý fleky. Měly krátký, polehavý uši, zakroucený vocásky a malý netopýří ksichty. Jejich mama ležela opodál, celá zničená z toho horka. Byla to nečistokrevná buldočice. Měla vypoulený černý voči, vraženej čumák a vystupující spodní předkus. Byl to druhej nejškaredší pes, jakýho sem v životě viděl. Ten úplně nejškaredší byl jejich otec, kerej na nás vrčel ze špagátu uvázanýho k rozbitýmu hracímu automatu.

Sheeni vzala do náručí štěně, které mělo nejvíc bílejch skvrn. Samým nadšením jí za odměnu pocvrkal halenku. Zdálo se, že jí to vůbec nevadí, a dokonce mu dovolila, aby jí volizoval její rozkošná ústa. „Není nádherný?“ řekla.

„Je k zulíbání,“ zalhal sem. Musím si zapamatovat, abych ji nelíbal, dokud si nevyčistí zuby a pořádně nevydezinfikuje pusu kloktáním.

„Zajímalo by mě, jestli jsou na prodej,“ řekla. „Co myslíš?“

„Nedivil bych se,“ řek sem. „Ale dovolej ti vaši psa?“

„Jasňačka,“ řekla Sheeni. „Milují zvířata.“

Páprda psa vohodnotil na nehoráznejch deset dolarů, což bylo víc, než sme Sheeni i já měli dohromady. Zdrcená a zoufalá tiskla si Sheeni štěně k ňadrům. To bylo i na páprdu trochu moc. Chvíli studoval její poprsí a pak jí řekl, že si ho může vzít zadarmo. (Což si myslím, že byla asi tak jeho reálná hodnota.)

Sheeni byla nadšením bez sebe. V jeden moment sem se vyděsil, že snad tomu páprdovi dá pusu. To by pak vykloktání asi nestačilo. Sheeni se místo toho cicmala se svým štěnětem, kerýmu dala okamžitě jméno Albert (což vyslovovala jako „Albér“) po tom existenciálně zesnulym francouzskym spisovateli Albertu Camusovi.

Albert pochopil, že jde do světa, a zdálo se, že je rád, že se může konečně vobrátit zády ke svýmu nízkýmu původu. Ohlídl se, aby se ujistil, že ho sourozenci vidí, jak je usazenej v supermodelu linkolna. Jeho sebevědomí naštěstí nedostalo ránu, protože to vodpoledne sme za sebou ještě nevlekli právě zakoupený přívěs. Jerry si plánoval zajet pro svůj úlovek druhý den, až poté, co si nechá na linkolna přivařit hák. Takže při cestě domů seděl Albert pyšně na Sheenině klíně, z kerýho seskočil jen jednou, aby si ulevil na bílym koberci. Jerryho to rozrušilo, ale Sheeni rozehrála svý osobní kouzlo na plný pecky a uklidnila ho slibem, že „Nick to uklidí do poslední mrtě“.

Protestoval sem tak vehementně, že sem zapomněl uhnout, když se ke mně naklonila a uštědřila mi jednu vlhkou přímo na rty. Fuj. Žena, již miluju, má psí dech.

Když sme dorazili zpátky do „Mýho zelenýho ráje“, vyskočila Sheeni z auta a zmizla se svým čoklem, jako když střelí. Jerry pečlivě ohledal místo fekálního činu na svým koberci a dal mi deset minut na to, abych to buďto zcela odstranil, nebo „mi napere do hlavy olovo z třistapadesátsedmičky“. Pustil sem se do práce za vydatné pomoci hajzlpapíru, studený vody a saponátu. Jak sem byl tak sehnutej a makal na svým údělu, jala se kolem čmuchat ta stále zvědavá paní Clarkelsonová. Začal sem uslintávat, pochichtávat se a rozmarně sem hodil kus psího hovna jejím směrem. Zaječela a uskočila. Rámus vytáh mámu z přívěsu a hned zahájila vyšetřování. Paní Clarkelsonová, celá brunátná, jí řekla: „Zpytuj svou duši, hříšnice. A pochopíš, proč tě bůh potrestal tímto dítětem.“

„Polib si, krávo,“ odpověděla máma výstižně a stručně.

Paní Clarkelsonová byla příliš šokovaná, než aby se zmohla na odpověď, a raději odsvištěla.

„Cos té babě řek?“ chtěla vědět máma.

Měl sem pocit, že to volá po drobné lži. „Zeptala se mě, jestli ste s Jerrym sezdaní, a já sem jí řek, že jí po tom nic není.“

„Šikovnej kluk,“ řekla máma. „Jejich drzost snad nezná mezí!“

20.30 – Sedíme s Sheeni u malýho zelenýho stolečku na terase a dopisujeme svý deníky. Albert spí Sheeni u nohou. Po zuřivym boji se Sheeni podařilo přesvědčit svý rodiče, že si psa smí nechat, přestože její matka prohlásila, že má „tvář belzebuba“. (Má pravdu.) Ale Sheeni musela slíbit, že bude chodit do kostela „ne méně než dvakrát týdně“. Není tímto ústupkem nadšena, ale zase má pocit, že Albert za tuto oběť stojí. „A kromě toho,“ řekla, „to posilování se může vždycky hodit.“

Fascinuje mě, jak silnou láskou zahrnuje tohoto smrdutýho, vodpornýho čokla. Kdyby byla tak láskyplně pozorná ke mně. Abych teď kromě toho pozoruhodnýho Trenta žárlil ještě i na psa. Zamilovanost mi v žádným případě nepřidala duševního klidu.

22.30 – Sheeni mi dala dlouhý vášnivý polibek na dobrou noc a ve tmě dovolila mý ruce, aby jí pronikla za podprsenku. Nemohu ani jen začít popisovat ty hmatový požitky z její nahoty: měkkou zaoblenou plnost, hladké, teplé maso, pevnost vztyčené bradavky pod mým šmátrajícím palcem, závratné dívčí aróma. Zítra se jde na třetí fázi.

Když sem se vrátil do našeho přívěsu (až mi povolila pulzující OLE), zjistil sem, že mám na džínách flek. Ne tam, trochu níž. Pochcal mě žárlivej Albert.

ČTVRTEK, 23. srpna – Vzbudila mě příšerná myšlenka. Dnes je můj poslední celej den s Sheeni. Zejtra se vracíme do Oaklandu. Jak já bez ní budu moct žít! Ona zatím bude v Trentově vopálenym mužnym náručí, jeho mohutná postava přitisknutá k jejímu křehkýmu tělu. Tato představa ve mně vyvolává nefalšovanou fyzickou bolest. Budu muset Trenta zabít a nýst za to následky. Jiný řešení prostě nevidím. Zajímalo by mě, jestli Jerry opravdu má někde ráži třistapadesátsedum. Ale co když není nabitá? Můžou si čtrnáctiletí někde sehnat náboje? Asi jo. Díky bohu za teroristy.

Mý vražedný plány přerušilo zaklepání. Voblík sem si župan a votevřel. V ranním slunci stála má milovaná, žalem bez sebe a s pláčem zarudlýma očima. Konečně se přiblížil okamžik, aby mladý Sidney Carton vykonal ušlechtilý čin pro milovanou ženu.

Sheeni mi povyprávěla celou tu strašnou historii po cestě do cukrárny. Večer se uchýlila do svého miniaturního pokojíčku v prvním patře a usnula s Albertem v náručí. (Ten zasranej pes má ale štěstí!) V noci, když spala a oddávala se svým dívčím snům, vyklouzl ten uličník Albert dolů, aby se trochu vydováděl. Když se ráno rodiče probudili a vešli do obýváku, zjistili, že jejich drahocenná rodinná bible (ve skutečnosti brožovaný vydání určený pro prázdninový účely) se válí po celým pokoji. Ten bezbožník zrovna žvejkal posledního z korintskejch. Pro paní Saundersovou byl tento akt znesvěcení jasným důkazem Albertova ďábelského původu. Je zapuzen a žádné Sheeniny sladké řečičky nemohou změnit tento rodičovský ortel. Albert je prozatím uvězněn ve skladovacím prostoru jejich přívěsu, dokud se o jeho osudu definitivně nerozhodne.

„Co já jen budu dělat,“ naříkala Sheeni, když se zakusovala do pocukrovanýho věnečku. Zcela mě vyřídil cukrový prach na jejím horním rtu.

Žvejkal sem javorovou tyčinku a zvažoval, jaký má Sheeni možnosti. „Hele, vezmeme se,“ řek sem, „a Albert s náma může bydlet.“

„No tak, Nickie, mluv vážně!“

V životě sem nemluvil vážněji. Ale viděl sem, že Sheeni ještě není tak zcela připravena jít v manželskejch šlépějích Millie Filbertový. Škoda!

Pak sem si povšiml neklamnejch znaků: Sheeni se chystala rozehrát svý kouzla ve velkym stylu. Připravil sem se na prudkej nápor.

„Nickie, kocourku,“ zavrněla, „proč si ho nevezmeš ty? Mohl by být jako naším nemanželským dítětem.“

„V žádnym případě,“ řek sem.

V krásných modrých Sheeniných očích se zaleskly slzy. „Mohl bys to aspoň zvážit, zlato. Pro mě. Ještě nikdy jsem tě o nic neprosila.“

Zvážil sem to. Na jedný straně byl blbej, smradlavej vošklivej čokl, kerej už dokázal, jakým průserem umí bejt. Na druhý straně, kdyby byl se mnou, moh by znamenat pevný pouto (no tak teda aspoň psí řemínek) mezi mnou a Sheeni. Pak mě náhle osvítil takový záblesk inspirace, jaký se dostavuje tak jednou dvakrát za život. Alberta mi seslalo samo nebe (nebo snad peklo?).

„Možná bych si ho vzal,“ řek sem a zakousl se do dortu s polevou.

Sheeni napjatě čekala. Pomalu a zamyšleně sem žvýkal.

„Ale mám jistý podmínky.“

„Jaký?“ zeptala se nervózně.

„Pokud má být Albert naším dítětem lásky, pak chci mít jistotu, že sem široko daleko jediným otcem. Trent musí dostat kopačky.“

Sheeni se zamyslela. „To žádáš hodně,“ řekla nakonec.

„Vopravdu?“

„Jsme si s Trentem hodně blízcí.“

„Já chci být ještě blíž.“

„Ale Trent je nesmírně oduševnělej,“ smlouvala.

„Taky nejsem zrovna retardovanej.“

„Ale Trent je moc hezkej,“ vypočítávala.

„Vzhled není všechno.“

„A má skvělou postavu.“

„Není problém, začnu s kulturistikou.“

Sheeni se kousala do rtu a přemýšlela, co by dál přihodila. „Trent zbožňuje zem, po níž chodím.“

Tak to už sme dva, Trente! „Tvoje volba,“ řek sem. „Život se mnou a se psem, kterýho miluješ, nebo živoření bez psa s plytkým egoistickým poétou.“

Sheeni spolkla poslední ze svejch zákusků a olízla si svý nádherný prsty. „Tak jo, Nicku. Nemám asi na výběr. Rozejdu se s Trentem. Ale pokud se zabije, je to na tebe.“

„Přijímám plnou zodpovědnost,“ řek sem. „Za psa. I za vopuštěnýho milence.“

Sheeni se rozzářila. „Dobrý. Dohodnuto.“

„Ne tak úplně, má milá,“ řek sem. „Chci ještě něco.“

„A co to má jako být?“

Podíval sem se jí zpříma do očí. „Však víš,“ řek sem.

„Ach ne,“ zaprotestovala. „To teda ne. Na to seš moc mladej. To si na svý triko nevezmu.“

„Jak to myslíš!“ řek sem. „Tobě bylo třináct!“

„To je něco jiného. Děvčata dospívají dříve.“

„Ale jak jinak mohu mít opravdickej vztah k našemu nemanželskýmu dítěti?“ chtěl sem vědět.

Sheeni vypadala, že začíná litovat, že tento termín vůbec kdy zavedla. „A máš prezervativ?“

Konečně se to někam posouvá! „Samozřejmě,“ řek sem.

Podíval sem se do peněženky. „Tady, značka Šejk.“

„Tak to je blbý,“ řekla Sheeni. „Ty jsou pro velký. Mohl by ti sklouznout a mateřství stoprocentně nemám momentálně v plánu.“

Na ženu s jedinou sexuální zkušeností toho Sheeni věděla o mužský ochraně nějak příliš moc. „Nevadí,“ řek sem, „seženu jinej. Značka bude dle tvýho výběru.“

Sheeni se ještě zamyslela. „Musí to být na bezpečném místě. V příjemné a pohodlné posteli. Bez rušivých vlivů. A na relaxaci a navození nálady nějaké dobré červené víno, nejlépe francouzské.“

Náhle sem si uvědomil, že žena, kterou miluju, je vlastní dcerou úspěšnýho advokáta.

„Dobrý,“ řek sem. „Ještě něco?“

„A ten prezervativ musí být nový. Nechci takový, co se válel kdovíjak dlouho po peněženkách. Zákazníci je nedávno hodnotili, takže myslím, že bys měl vybrat značku s nejvyšším počtem bodů. Bude to asi vyžadovat jisté studium po knihovnách. Ocenila bych fotokopii toho článku. A jako vedlejší ochranu bych si představovala značkový spermicid.“

„A co kdybych si nechal narychlo podvázat chámovody, abys to měla jistý?“ zeptal sem se.

Nepovšimla si mýho sarkasmu. „To si, Nickie, musíš rozhodnout sám,“ řekla.

„Ty nechceš mít někdy se mnou děti?“ zeptal sem se.

Sheeni to šokovalo. „Nebuď jak malej. Vdávat se budu nejdřív tak ve třiceti a otec mých budoucích dětí studuje teď pravděpodobně filozofii na Sorbonně.“

Jak já toho neznámýho namyšlenýho žabožrouta nenávidím!

Zamyšleně sem pozoroval Sheeni, jak upíjí kafe. Čekala mě vysoká hora, zbývalo přejít ještě mnoho zrádnejch ledovců, ale konečně sem měl v ruce orazítkovaný a podepsaný vstupní vízum do ráje, kerej mi ležel přímo před nosem. Teď si konečně můžu začít myslet, že vábivá, ale abstraktní představa, obvykle známá pod pojmem „pohlavní styk“, se přece jen stane součástí mý každodenní reality. Zkrátka a dobře, mám konečně reálnou vyhlídku, že si švihnu.

„No,“ řek sem a dorazil svý kafe, „pokud to všechno mám stihnout do dnešního večera, pak bych na tom asi měl hned začít dělat. Nevíš, kdy otvíraj knihovnu?“

„Nebuď směšný, Nickie,“ řekla. „To přece nemáš šanci všechno zvládnout během jediného dne. A kromě toho, dnes nemám náladu.“

„Tak co budem místo toho dělat?“ zeptal sem se uraženě.

„Pojďme zachránit toho chudáčka Alberta!“

Smradlavá bestie byla štěstím bez sebe, že sme ji pustili ze zapařený bedny. Zatímco ji Sheeni zahrnovala pusinkama, vyslala ke mně ta psí mrcha arogantní pohled – přesně jako tata se svejma štětulema. Pchá, ten vošklivej pes bude ještě koukat, až zjistí, kdo to vlastně bude rozhodovat o jeho misce žrádla. Předpokládám, že to se pak ještě dočkáme zkrotlýho patolízalskýho pejsánka.

Když sme odcházeli, všiml sem si bledé strašidelné tváře, jak nás upřeně pozoruje za záclonou. Ta ženská vypadala jako Sheeni v roce dva tisíce sto čtyřiasedumdesát.

„To byla tvá babička?“ zeptal sem se.

„Ne, má matka,“ řekla Sheeni, objala svý štěně ještě pevněji a víc neřekla.

Vytušil sem za těma vysokejma hliníkovejma stěnama nějaký strašný tajemství. Srdce mi překypovalo láskou a cejtil sem nutkavou potřebu chránit svou milovanou před nástrahami života. Jenom doufám, že to pozděj nepovede k tomu, aby mě ňákej budoucí psychoanalytik označil jako „zachránce“.

Vrátili sme se do „Mýho zelenýho ráje“, abychom prodiskutovali psí adopci s mámou, ale voba s Jerrym byli pryč. Určitě někde poletovali a sháněli háky pro přívěs. Jen my dva (plus Albert) v přívěsu mělo za následek, že atmosféra byla za chvíli nabitá vášnivě erotickou energií.

Brzy sme seděli zahákovaní na uzoučkým gauči, na našich přisátejch rtech se mísila hořkost kávy se sladkou chutí touhy. Vášeň mi dodala odvahy, a tak sem Sheeni trochu povytáhl vršek od bikin. V jasném slunečním světle sem si konečně mohl prohlídnout její nádherná ňadra, jejichž panenská bělostnost, kontrastující s opálenou kůží kolem, ještě podtrhovala jejich útěšnost. Sheeni zasténala, když se jí má chtivá ústa přisála na teplou bradavku. Její ruka sjížděla níž a níž, až v kalhotách našla mou pulzující OLE. Rozepnul sem zip a Sheeni vytáhla můj žulovej instrument, právě když před přívěsem hřmotně zabrzdil linkoln.

Do čerta!

Albert začal zuřivě štěkat. Sheeni se bleskurychle odhákovala, stáhla si vršek od plavek a ukryla své bezkonkurenční skvosty. Vyskočil sem a šlápl na Alberta, kerej začal kňučet. Sheeni se sehnula, aby ho ukonejšila, a já se zatím v bolestech belhal na hajzl, přičemž mě má vytrčená OLE předcházela vo několik metrů.

Z malýho, tmavýho hajzlíku sem slyšel, jak se Sheeni zdraví s mámou a Jerrym.

„Co je s tím zatracenym psem?“ zeptal se Jerry.

„Obávám se, že jde o trauma úzkosti z odloučení,“ odpověděla Sheeni.

Jerry na to nic neřek.

„Kde je Nick?“ zeptala se máma.

Sheeni chladnokrevně odvětila: „Obléká si v koupelně plavky. Jdeme se koupat.“

Zvažoval sem, co se svou rekordní OLE. Bez pomoci tu bude trčet několik dalších měsíců. Tak dlouho sem čekat nemoh. Devět rychlejch pohybů a monumentální vodotrysk vohodil zeď. Měl sem pocit, že celej můj nervovej systém vodchází močovou trubicí. Pokud se mnou takhle cvičí lehký mazlení, mám vůbec nárok přežít pohlavní styk? Však to časem zjistíme.

Utřel sem stěny a strop, rychle se převlík do plavek, lapl plážový saky paky a klidně vplul do obýváku. Sheeni se mazlila s naším dítětem lásky.

„Paní Twispová,“ řekla Sheeni, „Nick by se vás chtěl něco zeptat.“

Máma zaujala rodičovský postavení. Vyslal sem k Sheeni výstražnej pohled.

„Víš,“ řek sem a kolečka v hlavě se mi zavařovaly, „myslíš, že by s námi mohla jít Sheeni na večeři? Je to náš poslední společnej večer.“

Máma se usmála. „Samozřejmě, to by bylo príma. Sheeni, máme na sedm hodin objednanej stůl.“

„A vem si něco s velkym výstřihem,“ navrhl Jerry mlsně. Máma se na něho škaredě podívala.

„To byl vtip, puso,“ řek Jerry a poplácal mámu po zadnici.

Jeho ruka zaváhala na máminejch šortkách. „Tak dete nebo co?“ zeptal se.

Rychle sme se zdejchli. Sheeni připla Alberta na vodítko a všichni tři sme se procházkovým tempem ubírali horkým sluncem k jezeru.

„Promiň mi mou ukvapenost s tím Albertem,“ řekla Sheeni. „Nebudeš s ním mít problémy?“

„To zvládnu,“ odpověděl sem. „Je jasný, že tak velkou žádost, jakou je tato, je zapotřebí strategicky pečlivě naplánovat. Nemůžeš přitančit a jen tak ji nadhodit. Přivolalo by to totiž jedno obrovský NE. A jakmile jednou dospěláci vložej svý rodičovský ego do „NE“, pak pro ně musíš pracně vymejšlet způsob, jak by mohli říct „ANO“ a zachovat si při tom tvář.“

„Nickie, ty aspoň nemusíš zápasit s neustálými překážkami ze strany boha. Buď rád.“

Minuli sme paní Clarkelsonovou, kerá seděla na vydláženym plácku před svým přívěsem a skládala noviny do plácaček na mouchy tsetse pro misionáře v Africe. Zastrčil sem prst do nosu.

„Sheeni, pročpak se s tím chlapcem držíš za ruku?“ chtěla vědět stará dáma.

„Vedu ho k jezeru, paní Clarkelsonová,“ odpověděla Sheeni vesele. „Jde o hydroterapii.“

„Ach tak. Pak je to asi v pořádku.“

Natáhl sem prst. „Chceš šušeň?“ zachrochtal sem. „Mám jich spoustu.“

Paní Clarkelsonová se otřásla. „Ne, děkuji, mladý muži. Je to hnusné a odporné.“

„Buď hodnej, Nicku,“ napomenula mě Sheeni, „nebo ti nekoupím ledňáčka.“

Začal sem slintat a pofňukávat a nepřestal sem, dokud sme paní Clarkelsonový nezmizeli z dohledu.

„Jde ti to perfektně,“ řekla Sheeni.

„Díky, zlato,“ odpověděl sem, „doufám, že se jednoho dne dostanu na studia k Stanislavskýmu.“

„To ti dá pěkně zabrat,“ odpověděla Sheeni. „Ten už je asi padesát let mrtvej.“

Napadlo mě, že milovat Sheeni je někdy jako začít si romantický hrátky s Encyklopedií Britannicou.

Kráčeli sme městem. Ulice podél motelů byly plný aut a lidí, neboť se blížil víkend. Pomalej průvod přehřátejch karavanů, kempinkovejch vozů a velkejch dodávek s motorovýma člunama se po centimetrech šinul k modravý vodě. Tři venkovští balíci se vyklonili z vokýnek a hvízdali na Sheeni, dvě tlustý ženský sprostě komentovaly vošklivost našeho psa. Sheeni a Albert dělali, že neslyší.

Obrovský nápisy na pláži oznamovaly „Zákaz vstupu psů“, ale Sheeni je s přehledem ignorovala. Rozprostřeli sme si ručníky na horkým písku a opalovali se. Albert rychle usnul ve stínu pod překlopeným Sheeniným proutěným košíkem a hlasitě chrápal svou nakopnutou tlamou. Naolejoval sem svou lásku a zase dostal OLE, kerou bylo možný pozorovat ze vzdálenosti pěti kilometrů.

„Možná by sis měl nechat vyšetřit hypofýzu,“ řekla Sheeni. „Nikdy sem nepotkala nikoho s tak šíleně aktivníma hormonama.“

Ujistil sem ji, že potřebuju jednoduchý domácí léčení, kerý ani nepotřebuje lékařskej dohled.

„Brzy to bude,“ řekla Sheeni. „Musíš být trpělivý, Nickie. Vymyslím nějakej způsob, abych vás s Albertem mohla brzy navštívit.“

„To doufám, sakra!“

Zbytek odpoledne (poslední s Sheeni bůhví dokdy) utekl v teplym oparu. Vzpomínám si na vůni opalovacího krému a hotdogů, na horké slunce opřené do mejch zad, na husí kůži z ledové vody, chuť jezera na sladkých rtech, dotyk ruky, která zabloudila do mých plavek pod tmavozelenou hladinou, na tajemství měkkého rozkroku, jehož sem se na vteřinu mohl letmo dotknout přes tenkou vrstvu mokrých plavek.

Když sme se připálení a unavení vrátili do Sheenina přívěsu, zastavila se, aby vybrala poštu. Všim sem si, že jeden z dopisů nese její adresu, psanou širokým mužným písmem.

„Můžu to pro tebe roztrhat, zlato?“ zeptal sem se.

„No tak, kocourku, to by přece nebylo tak úplně fér pro toho ubohého odesílatele, že jo.“

„Mně je férovost vůči té osobě ukradená,“ odpověděl sem.

„Pročpak?“ trvala na vysvětlení.

Protože tě líbal, hladil a kdovíco ještě s tebou dělal! „Protože proto,“ řek sem. „Doufám, že v tomto bodě budeš respektovat mý pocity.“

„Nechápu, co mají tvé pocity co do činění s americkým systémem pošt a telekomunikací,“ řekla Sheeni zarytě. „Vandalismus jakéhokoli druhu je neomluvitelný. Já sem tě přece nikdy nežádala o roztrhání byť jen jediného dopisu od Marty.“

„Od Marty žádný dopisy nedostávám,“ řek sem. „A ty to dobře víš!“

„Tak až jednou dostaneš, pusinko,“ řekla Sheeni, otočila se v brance a podala mi vodítko se psem, „přines je a natrháme je nacimprcampr společně.“ Naklonila se přes vrátka a políbila mě. „Nashle o půl sedmé, miláčku. Ahoj, Alberte!“

Pevně svírala doličnou obálku a zmizela v dvouposchoďovym přívěsu. Albert kňoural, že chce taky a casnoval za špagát.

Naštvaně sem se votočil a táhl ho za sebou. Albert za mnou klouzal, jako když se malej škaredej pes učí jezdit po asfaltu na vodních lyžích. Vzpouzel se tak, že sem ho nakonec musel vzít do náruče a vodnýst domů.

Máma stála jen v podprsence a kalhotkách v mrňavý koupelně, byla ještě celá zarudlá po odpolední tirácký válcovačce a dávala si na ksicht obličej. Jak sem si stačil povšimnout, lahvičky s různým svinstvem se za každý rok po pětatřicítce množí geometrickou řadou.

„No, kde seš?“ zeptala se. „Běž se nachystat. A co tu děláš s tím psem?“

„Sheeni mě požádala, abych na něho dal pozor, než se obleče,“ zalhal sem.

„Kde je Jerry?“

Máma si s obrovským soustředěním přimalovávala obočí.

„Sprchuje se. Půjdeš taky?“

Představil sem si toho neustále číhajícího prasečího pastora. „Ne, umyl sem se v jezeru,“ řek sem. Zatáhl sem záclonu, která oddělovala můj pokoj od zbytku přívěsu, čímž sem si vytvořil zdání soukromí. Stáhl sem svý ještě mokrý plavky. Můj vlhkej kámoš byl plnej písku a chladem se celej scucl na velikost malýho vyloupnutýho buráku. Je k nevíře, že tohle je tentýž obrovskej orgán, kerýho před pár hodinama hladila pod vodou křehká ženská ruka. Věděl sem, že mý soukromí je nejistý, tak sem se raději rychle voblík. Albert ležel na linoleu a uraženě mě pozoroval.

Když sem byl hotov a odhrnul závěs, máma si ještě pořád přidávala další a další vrstvy obličeje. Rychle si mě prohlídla vod hlavy k patě.

„Sluší ti to, Nicku.“ Říká to vždycky. Moh bych mít na ksichtě sedumačtyřicet kapajících vředů (a jednou je určitě mít budu), ale pokud bych měl nažehlený puky, máma by řekla, že „mi to sluší“.

„Dík, mami, tobě taky,“ zalhal sem. Rozhod sem se, že začnu pomaloučku makat na psí adopci. „Už sem zjistil, co je to vlastně za psí druh, ten Albert,“ řek sem nenápadně.

„Jo? A jakej?“ máma si nanášela poslední vrstvu, kerá se trochu podobala mořidlu.

„Chlápek v obchodě s domácím zvířectvem nám řek, že je to čistokrevnej španělskej tonzello.“ Albert skepticky zvedl voči.

„Tonzello? To sem v životě neslyšela.“

„Ani Sheeni. Tak sme šli do knihovny a něco si tam o něm našli. Jde o populárního španělskýho sportovního psa.“

To vzbudilo mámin zájem. Odložila štětec. „A co je to za sport?“

„Mají tam takovou soutěž, říkaj tomu tonzelloatlon. Každej tým sestává z jednoho atleta a jednoho psa. Je to mix běhu, akrobacie a umělecký gymnastiky. Že prej je to pěkná podívaná, aspoň podle tý encyklopedie.“

„A tady se to taky provozuje?“ chtěla vědět.

„Moc ne,“ řek sem. „Ale Španělsko neustále žádá, aby se to zařadilo mezi olympijský sporty. Pokud by se to podařilo, bylo by pro mě docela snadný dostat se do americký výpravy, protože tonzellů je tady hrozně málo.“

„Olympijský hry? To mě podrž!“ Máma si zamyšleně uhlazovala glazuru. Zřejmě zvažovala, jaký by to bylo bejt matkou zlatýho olympijskýho medailisty.

Zvedl sem mladýho tonzella a láskyplně ho objal. „A prej sou taky lehce vycvičitelní.“ Albert se v mý náruči ošil, chňapl mi po ruce a pocvrkal košili. Rychle sem ho zase položil na zem.

V ten moment se otevřely dveře a vstoupil Jerry. Byl celej růžovej a vlhkej, na sobě rozhalenej koupací plášť, kerej dával vyniknout jeho bujným černým chlupům.

„Čau, Nicku,“ řekl a utíral si vlasy. „Tak co, už ses vynadíval?“

„Jerry, to teda nebylo moc vtipný,“ řekla máma a odkráčela směrem k ložnici. Jerry mlsně pozoroval její kalhotky a podprsenku.

„Vždyť to byla jen legrace, Estello,“ řekl a šel za ní. Zavřeli dveře. Slyšel sem, jak máma říká: „Teď ne, Jerry. Právě sem se upravila.“ Pak se ozvaly zvuky, kerý zněly jako rvačka a následoval krátký úder. Zvažoval sem, jestli i v těchto končinách sou poldi na čísle 158, když tu se rozhostilo zlověstný ticho.

„Nestalo se vám něco?“ zavolal sem na ně.

Po jistý odmlce se ozvala máma: „Všechno je v pořádku.“

Byl sem znechucenej rodičovskym chtíčem, a tak sem si raděj pustil gramec na plný prdy.

„Alberte,“ řek sem, „to je Frank Sinatra. Budeš ho teď slýchávat často.“

Půl hodiny nato sme všichni, až na Alberta, stáli na dlážděnym plácku před přívěsem a čekali na mou lásku. Tonzello byl zavřenej v přívěsu a trénoval tam svý kňučení. Máma měla na sobě ohnivě rudý šaty s hlubokým výstřihem, kerý vypadaly, že přišly na dobírku přímo z Pekla, z Oddělení tělesnejch hříchů. Jerry se voblík tak, aby ladil se svym fárem: bílej lněnej oblek, bílý boty a pásek, zelenkavou košili a žlutýho motýlka. Já měl na sobě svý obvyklý hadry, kerý nosím, když nechci bejt vidět: flanelový gatě, béžovou košili, usedlou šlajfku a nenápadný tvídový sako. Vypadal sem jako dobrovolník spolku „Mladí Američané pro mír“, kerej čeká, aby moh zamávat koloně aut s Danem Quaylem uprostřed.

Náhle se k nám blížila překrásná mladá žena. Bylo to nepravděpodobné, ale promluvila na nás. „Ahoj, Nicku. Dobrý večer, paní Twispová. Zdravím vás, Jerry.“

Byla to Sheeni. Mejkap, perlovej náhrdelník, náušnice a kaštanový vlasy vyčesaný do drdolu jí přidaly neuvěřitelnejch deset let. Vypadala jako ta nejkrásnější vysokoškolačka na světě. Její nádherná opálená ramena svítila jako čtyryadvacetikarátový zlato nad tmavěmodrou pavučinou jejích šatů. Srdce se mi divoce rozbušilo. Ztratil sem řeč.

„Dobrej večír, Sheeni,“ řekla máma. „Vypadáš pěkně.“

Pěkně! Pěkně! Bože, jak znesvěcujeme vlastní jazyk!

„Vypadáte nádherně,“ řekla Sheeni, čímž to znesvěcení ještě podtrhla.

„A váš oblek, Jerry, je úžasný.“

„Díky, kotě,“ řek Jerry.

Byl sem pořád ještě ochrnutej. Sheeni se na mě pobaveně podívala.

„Co je to s tebou. Nestalo se ti něco, Nicku?“ zeptala se a vzala mě za ruku.

„Seš... Seš... záchvatně krásná,“ koktal sem.

Sheeni stáhla obočí. „Ale ne, Nickie. Záchvat je jisté duševní rozpoložení. Myslím, že adverbium záchvatně nelze použít při popisu fyzického vzhledu. Tato aplikace je naprosto chybná.“

Z této gramatické disputace mě zachránil Jerry. „Tak jo, vystřelíme, ne?“ řekl.

Nasáčkovali sme se do velkýho linkolna, kerej měl na zadní nápravě přidělanou lesklou chromovou kouli. Pod volantem byl brzdovej mechanismus přívěsovýho vozu. Kdykoli Jerry šlápl na brzdovej pedál, páka mechanismu mu obscénně mířila přímo do rozkroku.

Máma trvala na tom, aby Jerry kvůli „dámám a jejich účesům“ zavřel střechu. Sice nerad, ale vyhověl, takže sme do restaurace jeli v relativnim bezvětří.

Držel sem teplou Sheeninu ruku a snažil se získat kontrolu nad svým jazykem. Bylo mi jak Quasimodovi s Esmeraldou na rande ve čtyrech. Pořád sem čekal, kdy se objeví Trent a královi žoldáci, zastaví auto a pošlou mě zpátky do zvonice, aby tak ztrestali mou opovážlivost. Zatím však Esmeralda vydávala nádhernou vůni.

„Je to ... je to parfém?“ zjišťoval sem.

„Jo, líbí se ti? Značka Joy, moje oblíbená. Byl to dárek od ...“ Tak tak se zarazila.

„Hm,“ řek sem. „Ale i tak se mi líbí.“

Sheeni se natáhla a políbila mě. „I ty se mi líbíš.“

Využil sem tý příležitosti a mrkl jí do výstřihu – a chytil při tom Jerryho pohled ve zpětnym zrcátku. V ten moment sem si připadal jako ten nejmladší prasák světa.

Jerry zajel ke kraji a zaparkoval před velkou restaurací na břehu jezera, kerá se menovala Kutr bocmana Biffa. Na jednom konci přecpanýho parkoviště stálo na vysokým železným podstavci vyloďovací plavidlo z druhý světový války. Na druhým konci byla obrovská, z překližky vyřezaná scéna Vztyčování vlajky na Iwo Jima. A mezi nima se rozprostírala restaurace, nepravidelná jednopatrová dřevěná stavba s obrovskýma modravýma oknama s výhledem na jezero. Nad okny plavalo hejno modrejch neonovejch rybek.

Sám velkej Biff nás přivítal u vchodu, kerej byl ozdobenej rybářskýma sítěma. Poznal sem, že je to on, protože všechny zdi byly odvrchu dolů polepený zarámovanejma fotkama, na kerejch si třese ruku se slavnýma lidma. Pár sem jich poznal. Věřte nevěřte, byl mezi nima i Frank Sinatra mladší. Biff si drze prohlídl mou lásku a pak nás doprovodil ke stolu, luxusně umístěnýmu hned u okna. Biff Sheeni dvorně usadil, a když jí podával jídelní lístek, nenuceně položil svou stařecky flekatou tlapu na její nahá ramena. A tak když sem si sedal, za odměnu sem mu probod nárt nohou od židle. Od té chvíle se na mě Biff začal dívat obdivně. Nebo aspoň se mi to tak zdálo.

Jako obyčejně sme byli na rozhraní kuřáků a nekuřáků. Jerry si to tak vždy výslovně přeje, aby moh foukat kouř na kohokoli, kdo je podezřelej z antikuřáckejch postojů. Jerry se domnívá, že svoboda kouřit je ústavou zaručený právo. Když si zapaloval svou první kamelku bez filtru, viděl sem, jak se pozorně rozhlíží po nedalekejch stolech nekuřáků a hledá potenciální fašisty. Ale protože sme nebyli v Berkley, ale v pěknym zapadákově, nikomu tady zřejmě nevadilo, že se jeho směrem valí škodlivej kouř z cigaret.

„Je to tu moc pěkný, že jo,“ řekla máma. Na tom sme se všichni shodli. Na druhý straně jezera právě zapadalo slunce a zbarvovalo vodní hladinu i nebe nad ní do různejch odstínů růžový, modrý a zářivě oranžový. Kolem fičely motorový čluny a lidi s rozesmátýma držkama na nich vesele popíjeli pivo.

Jerry u naší servírky – padesátiletý venkovský matrony voblečený podle Biffovejch instrukcí do minisukně a korzetu – objednal tři koktejly a jednu bylinkovou limonádu. (Marketingová otázka: mohou obstarožní krávy s otokem nad hlubokým výstřihem úspěšně prodávat žvance z ryb? Z velikosti diamantu třpytícího se na Biffově malíčku soudím, že zřejmě jo.) Číšnice Sheeni omrkla a ani nechtěla vidět občanku! Srkal sem svou limonádu, zatímco tři „dospělí“ popíjeli koktejl. Sheeni mi dala ochutnat ze svýho. Byl opojně lahodný. Zatím mi chutnal každej alkoholickej nápoj, kerej sem zkusil. Znamená to snad, že mě v dospělosti čeká osud přeerotizovanýho alkoholickýho pisálka?

Pustili sme se do studia jídelního lístku. Žádná extra makrobiotická kuchyně to nebyla. To, co nebylo fritovaný v rozpálenym sádle, hodili – syrový a zakrvavený – na gril. Máma se rozhodla pro lastury, Sheeni chtěla mořskýho okouna a muži si objednali biftek. Jerry si objednal jako obvykle středně propečenej, takže já sem si objednal polopropečenej, takže on požádal o polopropečenej taky, takže já sem přešel na polosyrovej, a tak on se rozhodl pro polosyrovej taky. Pokud sem nechtěl na stůl syrovou krávu, bylo třeba souboj v tomto bodě přerušit. K mýmu překvapení nám donesli oba bifteky dokonale polopropečený. (Možná, že máma tý servírce něco špitla.) Taky sme měli francouzskej chleba s máslem, kukuřičný vdolečky s máslem, máslem politej chřest a pečený brambory s máslem a kyselou smetanou. Máslo se taky objevilo na syčících, čerstvě naservírovanejch biftecích. Bohužel chybělo v salátu – tam dali jen kyselou smetanu s nivou.

Všichni kromě dítěte dostali druhej koktejl a brzo se začali velice vesele a hlučně bavit. Sheeni nám popovídala legrační příběhy ze života v Ukiahu a máma zase přidala něco trapnejch historek z mýho dětství. Začala od prvních neúspěšnejch pokusů naučit mě chodit na nočník a skončila tím, jak sem se krátce, ale bolestně zamiloval do učitelky v mateřský školce. Všechny je povyprávěla s úžasnym smyslem pro každičkej detail a bavila tím přivožralýho tiráka a ženu mýho srdce. Statečně sem se usmíval a pokoušel se to brát jako slavnost na počest populární osobnosti.

Ještě víc vadilo, když si Sheeni vzala od Jerryho kamelku. Představa, jak se karcinogenní dehet ukládá do jejích perfektních růžových plic, mi způsobovala nevýslovnou bolest. Rozesmutnila mě představa její pařížské budoucnosti mezi zhýralejma nikotinovejma žabožroutama. Tam aspoň budu s ní, budu chránit její čest a trvat na tom, abychom v kumštýřskejch kavárničkách na levym břehu seděli v nekuřácích.

Jako zákusek sme se všichni rozhodli pro specialitu podniku: tvarohovej koláč s čokoládou. Byl dobrej, ale bylo ho trochu moc. Jen muži dojedli svý obrovský kusance o třech tisících kalorií. Jerry ještě dojel po Sheeni a po mámě. Musí přece živit svý veliký panděro.

V tý době sem už byl skoro na infarkt, ale spustila kapela a ti tři se probrali k životu. Jednalo se o C&W kvarteto: Gina a tři kovbojové. Gina byla vyžraná padesátka, zpívala falešně a hrála při tom na kytaru. Doprovázela ji trojice vyzáblejch chlápků středního věku, kteří vypadali, že maj za sebou denní šichtu u benzínky. Hráli na housle, bubny a tahací harmoniku.

K mýmu úděsu se začaly páry u okolních stolů zvedat a proudily směrem k tanečnímu parketu. Jako každej normální bílej čtrnáctiletej puberťák mám panickou hrůzu z toho, že bych měl tančit na veřejnosti. Modlil sem se, aby Sheeni sdílela mý pocity, ale bohužel se tak nestalo. Nejdřív se zvedla máma s Jerrym. Pak mě vzala Sheeni za ruku a odvedla na obávaný jeviště lidskýho ponížení.

Kromě velice příjemnýho pocitu z Sheeniných pevných prsou na mý hrudi to byl naprostej běs. Co se týče tance, nemám ani talent, ani zkušenost, ani rytmus. A taky sem byl zcela střízlivej (na rozdíl od partnerky) a bolestně prožíval představu, že můj sok v lásce už určitě svý taneční umění prokázal. Představa, jak zaháknutí tvář na tvář (a co hůř – prsa na prsa) ladně krouží ukiažským tanečním sálem, mýmu soustředění na rytmus teda moc neprospěla.

A tak sme tančili. Sheeni se vznášela jako rozjařená předválečná Paříž. Já šlapal jako německá armáda při ústupu od Stalingradu. A pak naštěstí byl ten boj za náma a chladnou nocí sme se ruku v ruce blížili k čekajícímu linkolnovi. Jerry si prozpěvoval, Dožínková královna hvízdala, Sheeni si notovala a mně se strašně ulevilo.

V temnu zadního sedadla se mi Sheeni přisála na jeden z mých rtů. Chutnala po tequile, cigaretách a čokoládě – ta provokativně prchavá směsice rozproudila můj nervovej systém. Zatoužil sem si ji vzít teď hned a tady, bez ohledu na prošlou záruční dobu prezervativu a na matku sedící jen metr od nás. Vzdychl sem, když její ruka našla zduřeninu v mejch gatích. „A co bude s Albertem?“ zašeptala.

„Odkejvej všechno, co řeknu,“ odpověděl sem jí šeptem. Souhlasně mi stiskla pulzující OLE.

S velikým sebezapřením sem jí odsunul ruku a naklonil se dopředu. „Mami,“ řek sem, „právě sem mluvil s Sheeni a ona by byla ochotná vzdát se Alberta, pokud by mi to mělo pomoci dostat se na olympijský hry.“

„Neříkej,“ zvolala ovíněná Dožínková královna. „Opravdu bys to pro Nicka udělala?“

„No... asi ano, paní Twispová,“ řekla Sheeni.

„No, to je ale fantastický, Nickie,“ odpověděla máma. „Sheeni, o tvýho psa se dobře postaráme.“

„Děkuji, paní Twispová,“ řekla Sheeni. Překvapeně se na mě podívala.

Usmál sem se a políbil ji. Trente, pomyslel sem si, pomalu mizíš v propadlišti dějin.

Jerry sice vypadal, že není ve stavu řídit cokoli kromě svejch kroků, přesto však sme se brzo bezpečně dokolébali k „Mému zelenému ráji“. Sheeni řekla dobrou noc, objala se s mámou a Jerrym. Ten jí vrazil polibek, kerej mi pak překvapená Sheeni popisovala jako ten nejintimnější francouzák. Připsal sem si ho na dlouhý seznam Jerryho hříchů, kerý si pěkně vodpyká.

Doprovodil sem Sheeni. Domluvili sme si zákuskovou schůzku zítra ráno, ale toto byly naše poslední okamžiky (relativního) soukromí. Když sme ruku v ruce procházeli kolem potemnělejch přívěsů, třpytících se jako stříbro v teplém měsíčním svitu, vysvětloval sem, jak se Albert metamorfoval z vošklivýho podvraťáka na tonzella, skvělýho sportovního psa olympijskýho kalibru.

„Jsi génius,“ smála se Sheeni. „Naprostý génius.“

Řek sem, že vlastně vo nic nešlo, ale ve skutečnosti to byla přesně ta slova, kerý sem odjakživa toužil slyšet o svý osobě z úst překrásný ženy. A to mně bylo teprve čtrnáct! Někteří muži na to čekaj celej život a umíraj dřív, než vůbec kdy slyšeli něco podobnýho kohokoli vyslovit.

V tmavém stínu pod baldachýnem Sheenina přívěsu se naše dychtivá těla spojila v nevázané vášni. Opatrně sem ochutnával její horké rty, šťasten, že na nich nezůstala stopa po tom vilným tirákovi. Brzo sme společně prozkoumávali erotický hranice lidskýho polibku. Můj jazyk studoval její jazyk, její zuby, stoličky, dásně, její patro, a dokonce sem narazil na nerozkousanej ždibíček mořskýho okouna. Když sem se jí snažil vsunout svou pravou ruku pod šaty, v přívěsu se rozsvítilo a otevřely se dveře. Ve vchodu se tyčila Sheenina pět tisíc let stará matka.

„Sheeni?“ zaskřehotala, „jsi to ty?“

Sheeni si uhladila vlasy a přešla do světelnýho kužele otevřenejch dveří.

„Ano,“ řekla klidně. „Jsem zde s Nickem.“

„No tak to se na toho mladého pohana podívejme.“

Sheeni mi pokynula, abych přistoupil. Polkl sem a váhavě vstoupil do světla.

„Dobrý večer, paní Saundersová. Rád vás poznávám.“

„Tak o tom značně pochybuji,“ řekla ta babizna v županu. „Řešily jsme tvůj případ s paní Clarkelsonovou. Její informace jsou velice znepokojující. Obávám se o nesmrtelnost tvé duše, mladý muži.“

„Nick je velmi milý chlapec,“ řekla Sheeni. „Nabídl se, že adoptuje Alberta.“

„To není cesta k duchovnímu spasení. Tomu psovi by se mělo za bezměsíčné noci hodinu před kohoutím zakokrháním stříbrnou dýkou probodnout srdce.“

I v případě Alberta mi to připadlo trochu přespříliš. Nevěděl sem, co na to říct.

Sheeni mi potřásla rukou a řekla: „Dobrou noc, Nicku. A děkuji za večeři. Uvidíme se zítra.“

„Dobrou noc, Sheeni,“ řek sem. „Dobrou noc paní Saundersová.“

„A zpytuj svou duši, mladý muži. Dřív, než bude příliš pozdě.“

„Určitě,“ řek sem a ještě od branky zamával Sheeni ve dveřích jejich tyčícího se přívěsu. Byla bledá, bezvýrazná a mé mávání neopětovala.

Když sem se vrátil k našemu přívěsu, překvapil mě Albert uvázanej u plotu. Zachmuřeně popotahoval za špagát a štěkal. Uvnitř mě čekalo velký překvápko. Máma ten binec ještě neměla uklizenej. Někdo systematicky probral náš přívěs a strhal a zničil veškerý umění. Kolem dokola se válely střepy rozbitýho skla, rozkousaný rámy z umělý hmoty a rozervaný kousky třírozměrnejch apoštolů. Bylo to divný, ale vandal ušetřil ten jedinej kousek světskýho umění, co tam byl: trojrozměrnej portrét bledýho otylýho Elvise.

„Podívej se, co ten strašnej pes udělal!“ křikla máma a opatrně sbírala rozbitý sklo z koberce.

Snažil sem se nepodlehnout panice. „To přece nemoh udělat Albert? Vždyť visely vysoko na stěně! Na to by musel mít žebřík.“

„Všechny dveře a okna byly zamčený,“ prohlásil Jerry tónem Perryho Masona (akorát že Perry nikdy neoslovoval porotu v podvlíkacím triku, nechlastal přitom pivo přímo z flašky a nedrbal se na pupku). „Nikdo jinej tu nebyl. A otisky psích zubů sou úplně všude.“

„Sheeni si toho psa hned ráno vodvede!“ prohlásila máma.

Lek sem se. „Ale mami. Vždyť je to ještě štěně. Naučí se. Dám na něho pozor!“

„Ne!“ řekla.

Běda, obávaný rodičovský „ne“ je tady. Bojuju jako vo život.

„Budu ho mít venku. Udělám mu za barákem boudu!“

„Ne,“ řekla máma s odporně konečnou platností. „Ten čokl mě děsí. Je na něm něco divnýho.“

„A co moje atletická budoucnost?“

Jerry se rozřehtal. Máma sebrala střepinu z koberce, a když se o ni píchla, vyjekla. „Budeš se muset spokojit s baseballem, Nicku. Máš na něj kompletní výbavu.“

V tomto bodě sem jí musel dát za pravdu. „Skvělý!“ řek sem. „Tak mi teda znič milostnej život! Ale pamatuj si, jestli budu teplej, pak je to všechno tvoje vina!“

Odkráčel sem do svýho pokoje a rázně zatáh záclonu.

„Jestli teda chceš něco vědět, Estello,“ poznamenal Jerry, „řek bych, že ten tvůj kluk je už teď napůl ujetej.“

„Nech toho, Jerry,“ řekla máma. „Tím tomu moc nepomůžeš.“

Jerry jí odpověděl hlasitym protahovanym říhnutím až odněkud z paty. Rozhod sem se, že až dnes v noci usne, tak ho prostě podříznu.

SOBOTA, 25. srpna – Nezvládl sem to. Asi ve dvě hodiny sem vytáhl z šuplíku řeznickej nůž, ale nebyl sem schopnej to dotáhnout do konce. Zvažoval sem, že ho použiju sám na sebe, ale pak sem si řek, že by bylo blbý, aby se Sheeni soužila a zemřela se zlomeným srdcem. Raděj sem se vrátil do postele a mlel sebou až do svítání.

Pořád se mi honilo hlavou, co řekla máma: „Ten čokl mě děsí. Je na něm něco divnýho.“ Když se to tak veme, je vopravdu ňákej divnej. Co ta jeho nutkavá potřeba ničit svatý předměty? A co ta podivná moc, kerou má nad Sheeni? Proč je ochotná vzdát se svýho pana Fantastickýho (T----a) za mou nicotnost, jen aby si udržela malýho škaredýho smradlavýho psa? Tu záhadu sem nevyřešil ani ve dvě ráno, ani v pět.

A nevěděl sem to dokonce ani v šest, kdy sem se vyhrabal z postele. Ale jedno bylo jasný: o Albertovu adopci, ať sebevíc problematickou, se prostě musím pokusit. Přece se našeho dítěte lásky nevzdám bez boje.

Hodil sem na sebe župan a vylez z přívěsu. Další nádherné letní ráno. Na betonový terase vedle hromady vyblitýho duchovního umění spal Albert. Leknutím se probudil a zavrčel na mě. Ignoroval sem ho a spěchal pod svou poslední sprchu. Chtěl sem bejt pro svou poslední schůzku v cukrárně pěkně vydrhnutej.

S překvapením sem potkal svou milovanou, jak číhá v houští u vchodu do pánskejch sprch. Měla na sobě svůj nádhernej skromnej župánek a (jak sem aspoň doufal) nic pod ním. Zamávala na mě a pohybem ruky mi naznačila, abych šel za ní. „Sheeni!“ řek sem, „co tu proboha ...“

„Pšššt!“ zašeptala, „pocem!“

Když sem se k ní prodíral houštím, rozepnul se mi koupací plášť. Ani nás nepřekvapilo zjištění, že už sem stih rozvinout masivní OLE. Sheeni mě políbila a stiskla mi macka. Jedna z (mnoha) věcí, kerý se mi na Sheeni líbí, je to, s jakou rychlostí se spřátelila s mým penisem. „Dobré ráno, miláčku,“ zašeptal sem a pokoušel sem se jí dostat pod flanelovej župan.

Odstrčila mi ruku a zatáhla můj koupací plášť. „Teď ne, drahý,“ odpověděla. „Přišels právě včas. Paní Clarkelsonová zašla do dámských sprch.“

„Tak to v žádnym případě!“ sykl sem. „Nepůjdu...“

„Ššš! Tuhle ceduli dej rychle na dveře pánských sprch,“ rozkázala a šeptem mi vysvětlila zbytek svýho šibalskýho plánu.

„Ale v tomto stavu přece nikam nemůžu jít,“ protestoval sem.

„Nesmysl,“ řekla Sheeni. „Jen to zdůrazní tvůj sexepíl.“ Byl sem vděčnej, že má na to takovej názor. Povzdychl sem si. Slepá láska mi přikazovala uposlechnout rozkazu paní mýho srdce.

Vyhrabal sem se z houští a pověsil ceduli na kliku od dveří. Stálo tam pečlivě napsáno „Opravuje se. Muži smějí použít dámské sprchy pouze mezi 6 – 7 ráno“. Pak sem to vzal oklikou a snažil se skrýt svou monstrózní hlaveň pod koupacím pláštěm ručníkem. Když sem míjel přívěs ctihodného kazatele Knuddlesdoppera, provokativně (tak sem to aspoň zamýšlel) sem se sehnul, poškrabal se na holé noze a odkráčel směrem ke sprchám. Ještě sem slyšel, jak se dveře jeho přívěsu otevřely a zase za ním zavřely. Za rohem u pánskejch sprch sem skočil opět do křa a usádlil se vedle Sheeni. Deset vteřin nato se objevil pastor v županu. Zastavil se, přečet si ceduli a pokračoval podél zdi k lákavým zvukům tekoucí vody.

Sheeni se na mě podívala a začala tiše počítat . „Jedna, dva, tři, čtyři...“

Když dospěla k číslu čtrnáct, ozval se výkřik, při kterym tuhla krev v žilách. Pak následovalo vyjeknutí hlubším hlasem a za tím hlasitej třesk. Sheeni pokračovala v počítání. Mezi patnáctkou a třiadvacítkou se ozvalo další ječení, přidušený vytí a mohutný žuchnutí. Při sedumadvaceti práskly dveře. Při osumadvaceti se znovu objevil pastor Knuddlesdopper, tentokrát to bral plnou parou kolem rohu, zarudlej, nahej a cákala z něho voda. Při dvaatřiceti se dveře opět otevřely, objevila se v nich paní Clarkelsonová a hnala se za ním na svůj věk neuvěřitelnou rychlostí. Byla o něco méně zarudlá, ale taky nahatá a stejně mokrá. Víceméně nesouvisle pokřikovala, ale měl sem pocit, že sem slyšel něco jako „úchyl“, „znásilnění“ a „158“.

Sheeni přestala počítat, rychle vystoupila z houští a ceduli schovala pod koupací plášť. Následoval sem ji. „Dobrá práce, Nicku,“ řekla. „Stav se pro mě tak za deset minut.“

Kývl sem a to už odcházela. Nenápadně sem si to namířil na druhou stranu proti proudu rozčilenejch a vyděšenejch obyvatel kempu. Předstíral sem nezájem. Deset minut mi stačilo akorát tak na rychlý opláchnutí se v naší mrňavý přívěsový koupelně. Chtěl sem vypadat co nejlíp, když du na rande s ženou svejch snů.

Ve stísněný kuchyni zatím máma nevrle pozorovala, jak se na miniaturnim propan-butanovym vařiči pomalu ohřívá konvice s vodou. „Co je to tam venku za řvaní?“ zeptala se s ospalou mrzutostí. „To by vzbudilo i mrtvýho.“

„Nevím,“ lhal sem. „Venku různě poletujou nazí lidi. Asi je to nějakej náboženskej rituál.“

„Sem ráda, že už tady dnes končíme,“ řekla a nalila horkou vodu do kafáče.

„Mám tu z toho všeho husí kůži.“ Prskla do kafáče plnou lžíci instantní kávy a srkla si. Představa, že chudák Jerry má tuto hrůzu před vočima pokaždý, když se ráno vzbudí, mě na moment naplnila prchavě bolestným soucitem.

Po pracným umytí houbou sem si dopřál extra silnej špric dezodorantu, rychle se voblík a spočítal hotovost: třiačtyřicet dolarů a dvanáct centů. Jen sem doufal, že to vystačí. Když sem odcházel, vzhlídla máma od svejch pocukrovanejch koláčků. „Odjíždíme v devět,“ oznámila.

Zbývaly mi pouhý dvě hodiny s mou drahou! „Ale Jerry se ještě ani neprobudil,“ protestoval sem.

„Se probudí, nestarej se,“ řekla máma. „Jestli přídeš pozdě, pošlapeš si to domů pěšky.“

„Jó, dyť jó,“ řek sem a práskl dveřma. Odvázal sem čokla a táhl ho za sebou.

Sheeni nás už vyhlížela před jejich přívěsem. Převlíkla se do žlutýho vršku bez ramínek (a bez podprsenky!) a ustřiženejch, dramaticky krátkejch džín, kerý se jí provokativně třepily jen několik milimetrů od jejích pohlavních orgánů. Ona i Albert byli nesmírně šťastný, že sou zase spolu. Kdyby tak vůči mně projevovala tolik bouřlivýho citu! Žárlivě sem je pozoroval a pouštěl si fantazii na špacír – co takhle jí stáhnout ten žlutej vršek, třeba zubama.

Chtěli sme se vyhnout rozčilenejm davům před přívěsem paní Clarkelsonový, tak sme zahli úzkou zadní uličkou. Po cestě do města nesla Sheeni Alberta jak miminko a čas od času si ho přitáhla a políbila (fuj). Zajímalo by mě, jestli bude něco namítat proti tomu, aby si předtím, než mě začne líbat na rozloučenou, vykloktala nějakým silným dezinfekčním prostředkem.

Měl sem štěstí: psi měli do cukrárny vstup zakázán. Albert opuštěně čekal na chodníku, přivázanej ke kandelábru, než se jeho lidi uvnitř nasnídaj. Pro začátek sme si objednali tucet různejch kousků a usadili se v „naší kukani“ v rohu. Sheeni se pustila do javorový tyčinky a popíjela kafíčko. Já sem ochutnal specialitu podniku: kynutou rolku s borůvkama ozdobenou burákovým krémem a čokoládovejma lupínkama. Nebyla špatná, ale trochu moc rozmatlaná.

Byl sem ve stavu radostný extáze jednak z lásky, jednak z horentně zvýšenýho přísunu cukru, ale zároveň sem pociťoval strašnou úzkost z nadcházejícího odloučení. Sheeni mě ujišťovala, že její otec jezdí často do San Franciska na služební cesty, a tak se tam s ním někdy pokusí probojovat. „Táta je mnohem přístupnější než matka,“ poznamenala. „To je ten rozdíl mezi pragmatismem a extatickým nadšením. Já jsem to asi od nich zdědila rovným dílem, což by vysvětlovalo jistou dichotomii v mé povaze.“

„Jakou dichotomii máš na mysli?“ zeptal sem se, právě když sem rozžvejkával skořicovej kornoutek. Sheeni si vybrala zákusek s pomerančovou polevou a jala se ji olizovat.

„Toho sis už přece dávno musel všimnout, drahý. Vrhám se vždy do života s nadšenou intenzitou. Jsem však zároveň schopna dramatických kompromisů. Mé rozhodnutí obětovat Trentovu lásku je toho typickým příkladem.“

Tak tohleto poslouchat se mi zrovna nechtělo. Rozhodl sem se změnit téma. „Ta žena, co sme včera večer potkali, je tvoje pravá matka?“

Sheeni se zachmuřila. „Samozřejmě. Proč by nebyla?“

„A to tě měla v tak pokročilým věku?“

„Dá se to tak říct. Už jí bylo přes čtyřicet.“

Svý zákusky sme jedli mlčky. Když je Sheeni citově rozrušená, je ještě krásnější než normálně. To až srdce usedá. Nakonec se na mě podívala a řekla: „Moje matka, Nicku, je skvělá žena. Naprosto skvělá. Její život se však dostal do podivných kolejí. Pustila se směrem, který bychom si možná nezvolili, ale ona zase byla v místech a zakusila věci, o kterých se nám ani nezdá. Natož abychom je mohli pochopit nebo hodnotit. Tyto výlety byly velmi namáhavé a vyžádaly si na ní hrozné fyzické oběti. Už to chápeš?“

Bylo to jasný jak bažina. „Samo,“ řek sem. „Vždyť už nic neříkám. Byla přeci docela milá.“

„Chovala se k tobě příšerně. A ty to víš. Zkusme být k sobě za všech okolností upřímní, drahý Nicku.“

„Tak jo, slibuju,“ dokonce sem se to pokusil hned realizovat. „Sheeni, myslím, že tě miluju.“

Sheeni se usmála a šmouha od pomerančový polevy ještě víc zvýraznila její svůdné rty k zulíbání. „Jasně, Nicku, miluješ mě. No, aspoň tvé hormony mě milují. A co je divný, ty se mým hormonům také líbíš.“

Nebyl sem si jistej, ale myslím, že to bylo vyznání lásky.

Po snídani sme šli ruku v ruce k autobusovýmu nádraží, kde sem utratil svůj poslední šesťák na odeslání malýho čokla do Oaklandu. Nechtěl sem ohrozit svůj vztah (a zvláště pak s ohledem na to, že ten mizernej Trent přijede dnes odpoledne), a tak sem musel dočasně odstoupit od svýho slibu upřímnosti. Řek sem Sheeni, že Jerry tvrdošíjně odmítá pustit Alberta do linkolna. Samozřejmě sem se ani slovem nezmínil o tom, že její bezbožnej čokl byl opět vyhoštěnej. Ani sem se jí nesvěřil s tím, že mám teď před sebou svízelnej úkol zvrátit jednoznačný rodičovský „ne“ a zároveň to nedat na sobě znát. Sheeni si jako vždy byla tak jistá svým neodolatelným kouzlem, že se nabídla, že přemluví Jerryho, aby svůj názor změnil. Nakonec se mi ji podařilo přemluvit, že cesta autobusem bude pro Alberta mnohem veselejší a bude taky bezpečnější. Rodinka hipízáků z šedesátejch let (co vůbec bylo tak zajímavýho na tý podivný dekádě?) na nádraží pozorovala, jak se matka a její dítě lásky srdceryvně loučí. Pak nám zřízenci narvali Alberta do klece a odnesli. Nešťastně při tom kňučel. Doufal sem, že jeho cesta bude dlouhá a strastiplná. A kdyby náhodou pámbu dal a autobus se převrátil, bude Albert aspoň umírat šťastnej při pomyšlení, že jeho život byl pojištěnej na pět set dolarů (splatnejch mně).

Půl hodiny nato měla Sheeni při loučení se mnou děsivě suché oči. Dokonce ani to, že sem jí na poslední chvíli věnoval svý oblíbený album Franka Sinatry („Písně pro osamělé milence“), jí oči nezvlhčilo. Objala se s Dožínkovou královnou, potřásla si ruku s Jerrym a mlaskla mi na tvář sesterskej polibek. Pak mi pošeptala do ucha: „A nezapomeň, drahoušku. Červené víno a písemné hodnocení zákazníků.“

Byly to ty nejrajcovnější slova, kerý sem kdy slyšel. Lapl sem ji a políbil. Voněla po zákuscích a čoklovi. Pak na to Jerry šláp a Sheeni byla náhle maličkou postavičkou v dálce. Pak linkoln zahl za roh a Sheeni zmizela úplně. Byl sem najednou vopuštěnej. Vopuštěnej a prázdnej.

Cesta zpátky byla neskonale smutná. Přívěs sme vyzvedli bez problémů, nebo bych měl říct bez velkejch problémů. V nemilosrdnym slunečnim světle vypadal přívěs mnohem ošuntěleji než v laskavym temnu garáže – obzvlášť když byl připojenej k lesklýmu linkolnovi. Vypadali sme jak noví zchudlíci, kerý okolnosti přinutily vopustit Kalifornii a pronajmout si farmu na oklahomskym venkově. Když sme odjížděli, páprda nám zamával a volal za náma: „Šťastný karavanování!“ Nemoh sem si pomoct, ale přišlo mi to od něho hrozně poťouchlý. Ale možná, že to bylo jen mým duševním rozpoložením.

Jerry byl v sedmým nebi, že může bejt zas na silnici a něco za sebou táhnout (je to snad tirákovo životní poslání?), šoupl tam kazetu Hanka Williamse a sešlápl pedál až k podlaze. Řítili sme se dálnicí a šílenou rychlostí míjeli všechno široko daleko (včetně vyzývavý odbočky na Ukiah). Nemusím ani říkat, že střecha byla dole. Seděl sem v aerodynamickym tunelu na zadním sedadle, uhýbal poletujícímu hmyzu a snažil se nemyslet na to, jak se Sheeni připravuje na Trentův příjezd. (Pevně sem doufal, že bude mít aspoň tolik slušnosti, aby si převlíkla ten upnutej žlutej vršek.)

Všim sem si, že máma s Jerrym mluví se zdvořilým chladem v hlase. Ženský to dělaj, aby přivedly muže k šílenství. Dneska ráno si máma s Jerrym vyměnili pár slov na to neustále ožehavý téma: „Kam ten přívěs zaparkujem?“ Vzhledem k tomu, že k Jerryho bytu (ten nejmenší vejminek pod sluncem) nepatří parkovací plac (a vlastně k němu nepatří vůbec nic), navrhl mámě, že zaparkuje jejich Přívěs Lásky na naší příjezdový cestě před barákem. Máma mu připomněla, že toto drahocenný místo už okupuje jeho chcíplá ševroletka. Jerry jí odpověděl, že žádnou takovou nevlastní a vypukl boj. Nevim, jak to dopadlo, ale nikdo z nich neměl žádný viditelný zranění.

Když sme dorazili do Oaklandu (po týdnu provětrávání našeho estetična to tu bylo ještě ponuřejší než předtím), zjistili sme k našemu velkýmu překvapení, že problém pomalovaný ševroletky je nyní čistě teoretickej. Byla ta tam. Námořník si to se svejma citama asi rozmyslel a zřejmě vzal svý ubohý auto na milost. Tady máma udělala taktickou chybu. Zatímco přemejšlela, jak by chladně tento novej vývoj situace komentovala, Jerry rychle a profesionálně zašoupl přívěs na centimentry přesně mezi náš barák a rozpadající se garáž pana Fergusona. Když to máma viděla, nezbylo jí, než se s tim zatim smířit: „Ale je to jen dočasný, Jerry.“

„Jasně, kočičko,“ odtušil Jerry falešně. Vyskočil z auta, aby jí pomohl s vykládáním a máma spěchala dovnitř.

Flekatej vod muších sraček sem se toporně zvedl z auta a rozhlídl se. Tak toto je to místo, kde sem žil před tím, než sem poznal sladkou chuť ženskejch rtů. Či palčivost teploučké bradavky. Odjížděl sem jako dítě a vracím se jako muž – muž s hlubokými ranami v srdci a doteky ženskejch prstů na ohanbí. Tyto filozofický úvahy náhle přerušilo ženský zaječení. Upustil sem kabele a vlítl dovnitř. Máma stála ve dveřích do obýváku, její tvář zkřivená do vošklivý masky šoku a hrůzy. Podíval sem se ve směru jejího děsu. A tam v obýváku, obklopena veškerým nábytkem, úhledně odšoupnutým ke zdi, stála Jerryho stará maskáčská ševroletka.

Vzápětí se dostavil i Jerry. Zíral a nevěřil svejm vočím. „Do prdele. Jak se to kurva mohlo stát?“

„Jak proboha!“ vykřikla máma. „A proč?“ Podívala se vyčítavě na svýho milence. „Měls mu ty prachy vrátit!“

„V žádným případě, puso,“ odpověděl Jerry tvrdohlavě. „Porušil bych tím zákon.“

Máma vypadala zmateně. „Myslíš jako kalifornskej zákon o motorovejch vozidlech?“

„Ne, puso. Zákon silnice.“ Jerry zvedl kapotu a hvízdl.

„Páni, je to naprosto dokonalý, dokonce doplnili vodu i do špricu na přední sklo.“

„Ale jak to sem vůbec mohli dostat?“ chtěla vědět máma. „Vždyť ty přední dveře sou tak metr široký, víc ne.“

„Zdá se, že to rozmontovali a přinesli dovnitř kousek po kousku. A tady to pak znovu složili. Vidíš tady ty čerstvý stopy po francouzáku?“

Máma to pořád ještě nebyla schopna pochopit. „Ale na to by přece musela bejt celá armáda automechaniků!“

Jerry zaklapl kapotu s třeskem, kerej byl na obývák trochu moc hlučnej.

„Nebo celá flotila, puso,“ řek. „Nebo celá flotila.“

„Rychle, Nicku!“ zařvala máma. „Přines z kuchyně hrnec. Kape mi tu olej na novej plyšák!“

Když sme vybalili a poobědvali, přinutila máma Jerryho, aby zatelefonoval námořníkovi do Alamedy. Špatný zprávy. Jeho loď je pryč a nevrátí se dřív než za deset měsíců. Máma byla na mrtvici.

„Co s tím uděláš, Jerry?“ dorážela.

Jerry do sebe zamyšleně lil pivo. „No, Estello. Furt si chtěla novej gauč. A teď máš dva. Plus kufr.“

„Tady končí veškerá sranda. Nechci tady to auto!“ Máma vypadala, že je připravena „vyletět z kůže“ (což, jak říkával tata, není pro její nejbližší nic moc příjemnýho). Jerry si těch varovnejch signálů taky všim.

„No dobrý, puso, vždyť to byl jen fór. Asi to sem budu muset chodit po večerech rozšroubovávat a kousek po kousku vynášet ven. Ale smontovávat to už nebudu.“

„Je mi fuk, co s těma součástkama uděláš,“ řekla máma. „Jen ať se tu nikde nepovalujou.“

„Ty seš tady šéf,“ odpověděl Jerry a opět si přihnul piva. „Já sem jen pěšák.“ Podíval se na mě. „A co ty? Nechceš se naučit, jak se skládá auto?“

„Ne, dík,“ odpověděl sem. „Oprava automobilů mě nezajímá.“

„Vidíš, Estello,“ řek Jerry. „Neříkal sem ti, že ten tvůj kluk je ňákej ujetej?“

Jerry se znovu vyšplhal na špici mýho seznamu hajzlů. Před ním už je jen ten zatracenej Trent.

Šel sem nahoru do svýho pokoje a prošel svou skrovnou poštu. Díky bohu, tata konečně poslal alimenty, takže budu moct nakoupit psovi něco k žrádlu.

Joanie poslala ukecanej dopis a výstřižek z novin. Na Floridě jakejsi chlápek přepadl přes řidítka, když jeho motocykl narazil v osumdesátce na zeď. Plastická chirurgie nebyla úspěšná, a tak nyní nosí dámský šaty, slyší na jméno Zuzka a je zasnoubenej se svým bývalým kámošem ze skautu. Plánujou si adopci dítěte. Říká vo tom, že žádná z těchto skvělejch věcí by se nebyla přihodila, kdyby byl měl helmu. „Poranění mozku napomohlo mé emocionální flexibilitě,“ řekl novinářům.

Předklonil sem se a zkontroloval, jestli je můj instrument pořád ještě na svým místě. Zdál se mně bejt v pořádku. Přeměřil sem délku při erekci. Vyrostl sem vo pět milimetrů – takže teď sem konečně oficiálně průměrnej. Zkontroloval sem ejakulační systém. Funguje jak hodinky. Jen doufám (kvůli Sheeni), že můj hydraulickej tlak neprotrhne díru do toho zákazníky nejlépe hodnocenýho prezervativu.

Pak sem vzal kolo a jel navštívit Leváka. Našel sem ho pořád ještě ve stanu za barákem, kde to teď vypadalo jako v hlavním městě Guatemaly po velikym zemětřesení. Ten ubohej běženec seděl na kempinkový stoličce uprostřed prázdnejch plechovek od koly a obalů vod ovocnejch zákusků. Pozdravil mě depresivním „ahoj“ a trpce si stěžoval, že nedostal ani jednu pohlednici. Zalhal sem, že sem mu poslal tři, jednu dokonce s nahou ženskou, roztaženou na bílym písku.

„Tu mi určitě čmajzl pošťák!“ pravil smířeně. Svěřil se mi, že teď chodí v hadrech, kerý se válej po parku ve vyhozenejch krabicích pro bezdomovce. A taky podle toho vypadal. Pár dní předtím mu totiž Marta vlezla do skříně a pokapala mu všechny jeho gatě v rozkroku motorovým olejem. Ty fleky nejdou vyprat a gatě teď vypadaj jako permanentně pochcaný. „Nicku, z mýho života se vopravdu stalo peklo na zemi,“ řek. „Peklo na zemi.“

Toto byla ta správná chvíle, na kerou sem čekal. Povyprávěl sem Levákovi o Sheeni a o Albertovi. Byl mým pokrokem v romantickejch záležitostech úplně vyvedenej z míry a trval na detailním popisu. Nakrmil sem ho všema vášnivejma podrobnostma. Nechtěl mi pochopitelně uvěřit (sám bych taky nevěřil) a požadoval fotografický svědecký doklad.

Ale ouha! Jak sem mohl zapomenout požádat Sheeni o fotku? Ale měl sem její rukou psanej vzkaz, v kerým se mi omlouvala za to čtení mýho deníku. Levák ho s protestama přijal jako dočasnej důkaz.

A přednesl sem svůj návrh: „Ty se tak na týden postaráš o Sheeninýho psa a já zatím zpracuju mámu. A zbavim tě Marty.“

Levák byl plnej pochybností. „A jak to uděláš?“

„O to se nestarej, mám plán.“ (Neměl sem žádnej, ale stejná strategie přece prošla v šedesátym osmym Nixonovi.)

„Já sem ale alergickej na psy. Voteču.“

„Vždyť tě nežádám, abys ho měl uvnitř. Přivaž ho někde tady venku. Alergeny se na čerstvym vzduchu ztratěj, takže žádný problémy mít nebudeš. Věř mi.“

Levák se zamyslel a zvažoval, jakej by to byl život bez pochcanejch rozkroků a sentimentálních šlágrů čtyřiadvacet hodin denně.

„Dobrý,“ řek nakonec, „sme dohodnutý.“ Podali sme si na to ruku.

Zeptal sem se ho, jestli mu ty vitamíny nějak pomohly.

To ho rozesmutnilo ještě víc. „Nevím, Nicku. Sem tím vším tak traumatizovanej, že už se mi ani nepostaví. Myslím, že sem impotentní.“

Jo, přesně tak to řek.

„Nebuď na hlavu padenej,“ řek sem mu. „Přece nemůžeš bejt impotentní, je ti teprv čtrnáct. To se přece chlapům stává až tak kolem třicítky, a to ještě jenom když moc švihaj.“

„Řekni to mýmu ptákovi,“ odpověděl Levák. „Je zvadlej už tejden.“

„Potřebuješ někam z tohoto depresivního místa vypadnout,“ řek sem. „Je to tu jak na smeťáku.“

Tak sme se pro změnu rozjeli na autobusový nádraží v oaklandský chudinský čtvrti. Bohužel, autobus se nevymlel a Albert nás očekával v úschovně zavazadel. Ani ten výlet jeho chování nijak nenapravil. Podíval se na mě a zavrčel.

„To je ale vošklivej pes,“ poznamenal Levák. „Jaks říkal, že se vlastně menuje?“

Rozhod sem se, že pro život v Oaklandu potřebuje Albert něco chlapáčtějšího. „Menuje se Al,“ odpověděl sem. „Druhým ménem Bär. To je německy medvěd. Pokřtili sme ho tak proto, že má tlamu jako medvěd.“

„Mně teda ten jeho ksicht připadá spíš netopýří,“ vobhlídl ho Levák, „nebo jak se říká těm potvorám na kostelích.“

„Chrliče?“

„Jo, chrliče. Vypadá jako vobluda z chrliče.“

Tak to bylo pro Alberta příliš. Vočuchal Levákovu santusáckou nohavici a přidal k ní další aromatickou vrstvu.

„Doprdele!“ zařval Levák.

„Líbíš se mu,“ řek sem. „Uplatňuje na tebe svý teritoriální nároky.“

„Seru na tebe,“ odpověděl Levák. „Seru na tvýho čokla. Seru na tvou koc.“

Věděl sem, že jen blafuje. „A co takhle na Martu.“

„Na tu neserem. Tu doběhnem a skolíme.“

Nacpali sme Ala do ruksaku a zamířili si to domů. Po cestě sme se ještě stavili v samošce, kde sem koupil nejlevnější suchary pro psa a Levák tam čmajzl pornočasák. Je to pro něho otázka cti. Při každý návštěvě kšeftu se snaží ukrást alespoň jednu jedinou věc. U Leváka za barákem sme přivázali Ala ke garáži, připravili mu žrádlo, pití a postel (hromadu nepoužitelnejch gatí, co zbyly ze sourozenecký války). Al si to všechno prohlíd, vychlemtal něco vody, převrátil misku se žrádlem a nachcal si do postele.

„Panebože, to je ale blb,“ poznamenal Levák. „Ta tvá holka ho má dovopravdy ráda?“

„To víš, ženy...,“ vysvětlil sem mu.

„No jo,“ odpověděl Levák. „Vím, co myslíš.“

Když sem dorazil domů, seděl Jerry na přednim sedadle ševroletky a chlastal pivo. Na koberci se válela jeho taška s nářadím. Promáčknutá zadní kapota (s nálepkou TIRÁCI TO DĚLAJ NA VÍC RYCHLOSTÍ) už tolik nečněla. Všim sem si, že máma na ni naskládala nějaký knihy, aby nebyl vidět ten optimistickej nápis „Prachy nebo život!“ Taky trochu převorala nábytek tak, aby to fáro aspoň trošku zapadlo do její estetický představy obýváku. Ševroletka teď vypadala jako ten největší servírovací stolek na světě.

„Tak jak ta demolice pokračuje?“ zeptal sem se.

„Ani moc ne,“ odvětil Jerry sklíčeně. „Ti prevíti natřeli všechny šrouby nějakým lepidlem a navíc strhali závity. Dřu jak magor už několik hodin a dostal sem vod sebe zatím jen dva šrouby. A to sem je musel ještě vodřezat pilkou. Je to nekonečná práce.“

Dobře ti tak, pomyslel sem si.

Jerry si krkl. „A přitom to auto není moje. Ani ten dům.“

„Ale máma je tvá přítelkyně,“ připomněl sem mu.

„Možná,“ popotáhl Jerry nosem. „Aspoň si to myslí.“

Už sem to řek jednou a můžu to klidně říct milionkrát: ten člověk je dokonalej boží čurák.

20.30 – Právě sem strávil dvě hodiny nad svým prvním intelektuálním poselstvím Sheeni. Podařilo se mi zabudovat Nietzscheho, Clausewitze a Johna Stuarta Milla do jediný věty. Byl to ale boj! Klobouk dolů, jestli je to ten namyšlenej Trent schopnej dělat denně. Dal bych klidně svou levou kouli za jeho jedinej dopis – jen abych věděl, s kým mám tu čest.

Pak sem chvíli cvičil na harmoniku (původně sem chtěl klarinet, jako můj velkej idol Artie Shaw, ale máma řekla, že na něj nemá), a když sem sešel dolů, načapal sem mámu a Jerryho v objetí na zadnim sedadle ševroletky. Ztlumili světla a pustili si stanici s rokenrolem z padesátejch let. Kéž by už jednou vyrostli. Dítě to pak vyvádí z míry, má-li před sebou rodičovský vzory, kerý se snaží znovu prožívat svý dětství.

Šíleně bych chtěl zavolat Sheeni, ale sem omezenej ekonomickými zdroji. Musím zjistit, kdy sou meziměstský hovory nejlacinější. Budeme možná muset žvanit ve čtyři ráno.

NEDĚLE, 26. srpna – Už čtyřiadvacet hodin bez teplého doteku a psí vůně Sheeniných sladkých rtů. Obávám se, že z toho zcvoknu. Tyto milostný vztahy na dálku jen vraždí nervovej systém. Všechno mi ji připomíná – vůně cukrárny, zvuk kostelních zvonů, dokonce i žlutá barva (ten žlutej vršek mi zůstane navěky vypálen do vzpomínek).

Napočítal sem vosumadvacet vlasů ve výlevce. Uvědomuju si, že závodím s časem. Musím se zasnoubit s Sheeni dřív, než mi slezou nadobro. Jinak nemám šanci soupeřit s těma vlasatejma francouzskejma intelektuálama.

Tata s Lacey měli zase dvě hodiny zpoždění. Prodrali sme se mostem Bay Bridge a strávili odpoledne poskakováním po sanfranciskejch muzeích. Tata to dělá pravidelně, aby se v nich zásobil municí pro svý vytahování na koktejlovejch večírcích. Lacey měla na sobě upnutou zelenou minisukni, kerá přitahovala obdivnější pohledy, než všichni ti neo-surrealisti dohromady.

Tata právě prodal přehrávač CD (drahá oprava turba v jeho bavoráku), tak se urval a pozval nás na večeři do snobský čtvrti. Seděli sme venku na terase a pozorovali, jak se moře s oblohou barví čtyřiašedesáti různejma vodstínama fialový. Nádhernej výhled, ale mizerná konverzace. Nemám si s tím chlapem co říct. Vím, že kdybych mu řek o Sheeni, jen by se mi vysmál. Tak sem lakonicky pojídal svý krevety a snažil se nečumět Lacey do výstřihu. Je to prča pozorovat ji v restauraci. Všichni číšníci sou z ní paf, a tak se Lacey chová jako něco mezi čínskou císařovnou a královnou ze Sáby. Žádala lepší stůl, tvrdila, že její jídelní lístek je „umatlaný“, poslala zpátky láhev minerálky („to přece není matonka, to poznám“), znovu poslala zpátky minerálku („copak sem vám neřekla bez ledu?“), poslala zpátky svůj salát („příliš moc citronu“), poslala zpátky svýho lososa („prosila bych porci bez kostí“) a žádala zákusek, kerej nebyl na jídelním lístku („rozkrájené ovoce s medem a jogurtem“).

Číšníci se nasrali akorát jednou – když se tata pokusil poslat zpátky láhev vína. Ochutnali ji a prohlásili, že víno je „naprosto výtečné“, a odmítli přinést nový. Tata pak musel pít ten „příšernej ocet“ a dělat jako že nic. Pak tam byla ještě jedna ošklivá scéna, a to když nejdříve vrchní a později ředitel podniku odmítli to víno neúčtovat. (Jejich skvělej argument: to víno přece nemohlo být až tak k nepití, když tata s Lacey vyžahli celou flašku.) Aby se jim tata nějak pomstil, tak při odchodu nenápadně upustil přes rantl balkonu karafu na víno. Ale oni si toho všimli a nechali ho to ještě zaplatit. Byla to opravdu fantasticky pohodová večeře.

Pak se tata necítil na to, aby mě odvez „až do Oaklandu“, takže mě vyhodil u autobusovýho nádraží. Domů sem se dostal až po desátý a to už byla máma v posteli.

23.30 – Byl sem úplně bez sebe touhou slyšet Sheenin hlas, tak sem jí brnkl. Ruce se mi třásly, když sem vytáčel telefonní číslo jejich přívěsu. S každým zazvoněním se mi zrychloval puls. Konečně to kliklo a já uslyšel na druhým konci drátu mohutný ospalý zavrčení pana Saunderse: „Co je, sakra?“ Požádal sem ho, jestli bych mohl mluvit s Sheeni. Řek, že lituje, že Sheeni je pořád ještě u jezera – s Trentem!

Má jí něco vyřídit? Zvažoval sem, mám-li se ho zeptat, jakej trest by, podle jeho profesionálního úsudku, mohl od justice v Kalifornii očekávat čtrnáctiletý chlapec za dvojnásobnou, předem promyšlenou vraždu. Neudělal sem to a raději zavěsil.

Měl sem pocit, jako by můj nervovej systém právě prošel kombajnem: byl sem vytrženej z kořenů, rozřezanej, načtvrcenej a upečenej v peci při třista stupních.

PONDĚLÍ, 27. srpna – Po noci, kdy sem ani oka nezamhouřil, sem se probudil zvuky rytmicky skřípající postele z místnosti vodvedle. Neříkám, že by se rodiče měli vzdávat svýho sexuálního života. To by asi nebylo fér. Jen navrhuju, aby dospělí přestali se sexem, jakmile jejich děti přijdou do věku, kdy začnou na rozum brát. Později, až jejich ratolesti konečně opustí domov, můžou zase začít tam, kde přestali.

Jerry, pokud je možný věřit sluchovým důkazům, má úžasnou „výdrž“. V podstatě by mě překvapilo, kdyby máma přišla dneska do práce včas. Povaloval sem se v posteli až do tý doby, než odešli, a cejtil se jak včerejší výtok. Jerry dnes naštěstí zas někam odjíždí s nákladem.

Zrovna když sem se nevrle prožvejkával svou miskou kornflejků, přišel mě náš soused pan Ferguson poinformovat vo tom, že s přívěsem je „trošku problém“. Měl sem pocit, že se mě to vlastně dvakrát netýká, ale přece jen sem se zved vod svý vosamělý snídaně a následoval ho. Celej prostor za barákem smrděl jako primitivní africká čistička odpadních vod za dusnýho dne.

Pan Ferguson s kapesníkem přes nos ukazoval na zdroj toho puchu. Kapal ventil z hajzlový nádrže. Ten páprda se zřejmě nenamáhal ji vypustit. Kdoví kolik let se tam ty sračky marinovaly. Každičká hnědá mazlavá kapka vydávala aroma stodvanácti veřejnejch hajzlů na parkovišti tiráků. „Možná bys měl ten ventil utáhnout,“ navrhl pan Ferguson.

Ucpal sem si nos, sehnul se a ventilem silou votočil. Zlověstný kapání zintenzívnělo. „Na druhou stranu! Na druhou stranu!“ zařval pan Ferguson.

Začal sem tím točit na druhou stranu a přes mý nohy v papučích se přehnala obrovská vlna splašků. „Panebože!“ ječel pan Ferguson. Hnědej vod kolen dolů sem stál ve voňavý louži, překvapením se nemoh ani hnout a jen sem tupě zíral na chuchvalce papíru, kerý se mi přilepily na gatě vod pyžama.

Život, zdá se, dosáhl svýho nejhlubšího bodu.

„Z prdele!“ vykřikl náš zoufalej soused.

A měl pravdu. Jakou strašnou, příšernou pravdu, pomyslel sem si.

Přesto však je život fantastickej! Tři čtvrtě hodiny nato totiž zazvonil telefon a nádhernej, okouzlující, úžasně svůdnej hlas řekl: „Ahoj, Nicku!“ Byla to má drahá Sheeni. Konečně dala kopačky Trentovi!

„Byl samozřejmě naprosto zoufalý,“ vysvětlovala. „Ale probírali jsme to celý den a celou noc, až konečně začal chápat, že je to vlastně jeho šance dál růst a rozvíjet se. Oba jsme moc plakali, když dnes ráno odjížděl do Ukiahu. Překvapilo mě, jak se změnil i celý jeho vzhled. Nějak vyspěl. Řekl, že se pokusí zpracovat svou bolest do poezie.“

Doufám, že ji zpracuje do maligních rakovinovejch nádorů!

„Ach, Nicku,“ dodala Sheeni, „Trent chtěl, abych ti vyřídila, že k tobě necítí žádnou zášť.“

„Ani já k němu,“ zalhal sem. „Přeju mu všechno nejlepší.“

Pak mě Sheeni požádala, abych jí dal k telefonu Alberta. Vzhledem k tomu, že sem se neodvážil pustit chlupa, že Albert je zašitej v Levákově stanovým azylu, musel sem imitovat ukňučený psí zvuky, zatímco Sheeni cukrovala do telefonu. Nikdy sem netušil, že zamilovanost vyžaduje tolik podvádění.

Pak sme si povídali ještě pár vzácnejch minut, slíbili si, že si budem psát, prohlásili, že se nikdy nepřestaneme milovat (teda to sem jako řek já) a zavěsili. Je to neuvěřitelný, ale za tak strašně krátkej telefonát se ručičky na kuchyňskejch hodinách posunuly o jednu celou hodinu a patnáct minut. Doufám, že Sheeniným rodičům nebudou vadit ty šílený výdaje za telefon. Pak sem si vzpomněl – Sheeni přece telefonovala na účet volanýho!

Vzhledem k tomu, že celý vokolí našeho baráku smrdí, jako když v Kalkatě přestala fungovat kanalizace, strávil sem celý odpoledne u Leváka a plánovali sme strategii, jak zlikvidovat Martu. Leželi sme na polnim lůžku v obrovskym starym stanu jeho táty pro takovejch vosum vojáků nejmíň, chytali muchy a promýšleli různý formy mučení.

„Nechtěl bych, aby byla doživotní mrzák nebo nějak trvale poškozená,“ řekl Levák. „Jen bych ji chtěl dostat co nejblíž k bodu nesnesitelný bolesti.“

Radil sem mu něco rafinovanějšího. „Bolest je sice pěkná věc, ale jen dokud trvá a pak je po všem. Ty chceš něco trvalejšího. Něco, co dlouho bolí.“

„Jako co?“ zeptal se Levák a hladil Alberta. Na mě ten pes pořád ještě vrčí, ale zdá se, že k Levákovi přilnul. K mýmu překvapení je tato náklonnost opětovaná. Albertova pochcaná postel byla najednou ve stanu – příliš blízko na můj vkus pro člověka, kerej údajně trpí alergií na psy, pomyslel sem si.

„Třeba jako posměch spolužáků,“ odpověděl sem. „Z toho bývá dlouhý a bolestivý trápení. Nebo pocit viny. Takový pěkný výčitky svědomí dokážou zkazit život na léta.“

„To by bylo skvělý!“ zvolal Levák. „Dokázal bys to, Nicku?“

„Fachčím na tom,“ odpověděl sem. A myslím, že myšlenka, a dalo by se říci, že možná i plán, už krystalizuje.

Když sem dorazil domů, byla máma za barákem a polívala trávu chlórem z obrovskejch barelů. Pan Ferguson jí zatelefonoval do kanceláře na dopravní inspektorát a ona přišla z práce dřív (poté co ráno přišla později). Máma naštěstí pracuje pro stát a ten je vždycky příjemně překvapenej, pokud se některým z jeho mnoha zaměstnanců vůbec podaří udělat nějakou práci. Pokud tedy máma nezavraždí guvernéra (nebo se auta nepostaví mimo zákon), má zaměstnání jistý až do smrti.

Byla modrofialová vzteky. „Jen počkej, až se ten zapráskanej tirák vrátí!“ vykřikovala a jako bohyně smrti kropila kdysi svěže zelenej trávník jedem. „Už mám plný zuby toho jeho bordelu! Ze zahrady mám žumpu. Na příjezdový cestě zavazí jeho linkoln. Zavšivená ševroletka v obýváku. Ať si táhne s těma svejma motelovejma konkubínama přímo do horoucího pekla! Mám toho právě dost!“

Máma to konečně pochopila. Ale proč se nemůže jednou vodvázat a říct „zasranej“ a „do prdele“?

„A co je zas k čertu tohle?“ řekla máma, když tyčí píchala do čehosi chcíplýho a odpornýho v tom sajrajtu.

Byla to moje papuče. Předstíral sem, že to se zájmem studuju. „Řek bych, že je to utopená krysa.“

Máma zaječela a prchla do domu.

ÚTERÝ, 28. srpna – Od Sheeni furt žádnej dopis. Dokonce ani pitomá pohlednice pro její nemanželský dítě. Na literátku, kerá tvrdí, že prej už napsala milion slov, je na svou epistolární prózu značně skoupá. Pokud bude tímto tempem pokračovat, pak Sebrané dopisy Sheeni Dillingerové (předpokládám, že po svatbě bude chtít nosit mý méno) budou zvíci jen drobného svazečku.

Včera večer se mi podařilo vypotit další intelektem sršící líbesbríf. Pěkně mi to zhmoždilo mozek! Obávám se, že sem tím vyčerpal všechny svý zásoby literárněvědnejch odkazů. Další pokračování naší korespondence budu asi muset opsat přímo z encyklopedie. Je hrozný soutěžit v týto kategorii, když je člověku teprve čtrnáct.

Jak to tak počítám, čtvrtinu svýho života sem byl uslintaný batole, nevědomý zviřátko. Další čtvrtinu sem byl praktickej analfabet. Dobrý, tak to sme u inteligentního sedmiletýho chlapečka, jehož představu o velké literatuře splňuje Ferda Mravenec. Dejme tomu, že to zabere další tři roky prokousat se dětskou literaturou. Zbývaj čtyry roky. Teď odečtěme třetinu na spánek. Ve zbývajících měsících musím chodit do školy, dělat úlohy, jíst, chodit k holiči, dívat se na televizi, hrát videohry, sekat trávník, trpět nekonečný rozvíjení otcovsko-synovskejch citovejch vztahů, vymačkávat jebáky a přemejšlet o tajemství sexu. Co je na tom pak divnýho, že sem ještě nepřečet Dostojevskýho? Díky bohu, že nejsem sportovní typ. To bych byl teprv úplnej imbecil.

Ale co Trent: pronikavej vědeckej mozek, plavecká hvězda. Měl samozřejmě tu výhodu, že vyrůstal v prostředí doběla rozžhaveném maximální intelektuální tvořivostí. Teď mluvím o vlivu své milované. Kdyby měl každej mladík za sebou Sheeni, pak bychom byli národem duševních titánů.

Vymyslel sem na Martu plán. Je poněkud extrémní, ale situace to vyžaduje. Včera ve čtyry ráno spadl při mírnym větříku Levákovi na hlavu jeho stan a uvěznil ho spolu s Albertem ve zplihlý zatuchlý plachtovině. Lana nesly stopy manipulace. U snídaně si pak Marta stěžovala rodičům na Alberta. Řekla, že má na nose kousnutí vod blechy, který jí začalo hnisat. Levák tvrdil, že je to jen velikánskej odpornej jebák a vona ho pod stolem kopla. Tak jí vylil do klína obsah svý misky kornflejků s mlíkem. Voba za to dostali zaracha a Levák teď musí uklidit dvůr a do čtyryadvaceti hodin se zbavit psa. Je zničenej, protože, jak říká, jeho život bez Alberta bude ještě větší „peklo na zemi“ než doposud. Nemusim zdůrazňovat, že i já sem v tom hluboce angažovanej.

STŘEDA, 29. srpna – Pan Ferguson právě přinesl velkou žlutou vobálku. Konečně dopis od Sheeni! Vyměnil sem ji za poslední číslo Luk a lesů, jež se zase nedopatřením dostalo k nám. Pan Ferguson řek, že si ho přečte a pak doručí na správnou adresu. Pokud už je náš listonoš tak nemožnej, nemoh by aspoň jednou vomylem doručit Playboye nebo Penthouse?

Tlustá těžká obálka neobsahovala mnohastránkovej milostnej výlev na téma vášnivý touhy, ale několik brožurek o péči vo psa a krátký, málem úřední vzkaz, jak trpí odloučením od našeho psa zrovna „během jeho formativních štěněčích let“. Chce, abych mu vedl podrobnej deník, kam bych zapisoval „jeho zkušenosti, růst a vývoj osobnosti“. Tak to bych raděj ukous hlavy živejm slimákům. Taky po mně chce, abych koupil foťák a nasekal spoustu fotek, jak „si náš drahoušek Albert hraje“. Místo toho zvažuju, že jí pošlu pár fotek vo tom, jak „si náš drahoušek Nicky hraje“ (sám se sebou).

Sheeni také oznamuje, že případ ctihodného pana Knuddlesdoppera rozdělil kempovej sbor na dvě navzájem bojující frakce. Jedna strana, kterou vede paní Clarkelsonová, považuje pastora za nenapravitelného hříšníka a volá po okamžité exkomunikaci. Druhá strana uznává, že pastor zhřešil, ale hodnotí jeho čin jako „posun správným směrem“. Chtějí, aby zůstal jejich duchovním vůdcem, ale pouze pod podmínkou, že „se co nejdříve ožení“. Několik starších, dosud neprovdanejch dam se přihlásilo jako dobrovolnice k tomuto namáhavému úkolu. Nejsou schopny se dohodnout a zášť je den ode dne palčivější. Frakce již začínají uplatňovat územní nároky, některé přívěsy byly dokonce strženy a přemístěny jinam. A co je ještě horší, Sheeniny rodiče jsou taktéž rozděleni. Matka podporuje křídlo paní Clarkelsonové, kdežto otec straní umírněnejm. „Život zde je plnej zmatků,“ poznamenává Sheeni, „je to velice stimulující.“

Svůj suchopárnej milostnej dopis končí vlažným „Líbám Tě a Alberta, vaše Sheeni“. Potud ta spalující vášeň. A přitom ani jedinej intelektuálně stimulující literární odkaz.

Momentíček. Právě sem zatřepal obálkou a vypadla z ní malá fotografie neuvěřitelně nádherné mladé ženy. Kulatým písmem je na ní připsáno věnování: „Mému nejdražšímu Nickovi s láskou Sheeni“. Mé srdce opět přetéká.

18.00 – Máma je zoufalá. Jerry měl zatelefonovat z Dallasu, ale telefon nezvoní a nezvoní. Tipuju to na to, že se celá třepe, jak by mu to napálila. Zatim chodim po špičkách, neboť sem široko daleko jedinou živou bytostí, přes kerou by se mámina stravující frustrace dala ventilovat. Zajímalo by mě, jak to v takovejch případech dělaj bezdětný lidi.

20.30 – Levák napsal vzkaz a sbalil se. Operace „Sourozenecká pomsta“ začne zítra za svítání. Mimochodem, říká, že Sheeni je „fantastická kočka“ s „výbornym psím vkusem“. Obávám se, že jeho nadšení můžu sdílet jen z poloviny.

ČTVRTEK, 30. srpna – Den plnej intrik. Vstal sem v pět ráno a s Levákem a Albertem sme se sešli v 5.30 před cukrárnou. Zdálo se, že Levák si to chce ještě rozmyslet, ale podařilo se mi jeho rozhodnutí upevnit tím, že sem ho nalejval pepsi (jeho nejoblíbenější ranní nápoj) a krmil plněnejma čokoládovejma zákuskama. I když sem ho instruoval, aby ten vzkaz vzal s sebou, řek, že ho nechal na stolečku ve stanu. „Určitě ho tam najdou,“ vysvětloval. Řek sem, že dobrý, ale ať příště nechá duševní práci na mně.

V 6.15 nalezli Levák a Albert do Jerryho přívěsu u nás za barákem. Jejich přítomnost bylo samozřejmě nutno utajit, a tak nebylo možný zvednout střechu. Albertovi to příliš potíže nečinilo, zato Levák se musel plazit po kolenou. Řek sem mu, aby při tom myslel na všechno to utrpení, kerý tím Martě způsobí. To mu zvedlo náladu. „Co to tu tak strašně smrdí?“ zeptal se. Celej prostor za barákem smrděl jako výbuch septiku v továrně na chlór. Řek sem mu, ať si z toho nic nedělá, že ten „lehký pach“ zahladí jeho stopy, pokud by si náhodou rodiče na jeho hledání přizvali psy.

Když sem ukryl Leváka a Alberta, zajel sem k nim na kole a ze stanu vyzvedl vzkaz. Byl neomylně napsán Levákovým škrabopisem: „Milý táto a mámo, mrzí mě to, ale musím navždy pryč. Víc vám říct nemůžu. Řekněte Martě, že jí odpouštím. Doufám, že to její svědomí unese. – Váš zoufalý syn Leroy.“ (Rodiče maj děsný štěstí, že je jejich děti nemůžou žalovat kvůli citovýmu strádání, jež jim způsobuje výběr tak příšernejch křestních jmen.)

Vzkaz sem přeložil a vsunul do Levákova omšelého báglíku (svědka to nesčetnejch zlodějskejch nájezdů, jenž sám byl výsledkem dávného výprodeje za pět prstů). Taky sem mu tam přibalil jeho tričko s nápisem KDO SI TADY PRDL? a pár lehce identifikovatelnejch Levákovejch svršků. Bágl sem schoval pod svetr, vyklouzl ze stanu a jel domů na snídani.

Máma je pořád ještě na válečný stezce. Od tiráka na cestách ještě ani slovo. Mrzutě mě pozorovala, jak jím kornflejky. Dala si snídani francouzskejch legionářů: černý kafe a cigarety. Řekla mi, abych si uklidil v pokojíku. Řek sem, že jasně. Řekla mi, abych vysmejčil barák. Řek sem, že teda jo. Řekla mi, abych vypral. Řek sem, že jo. Řekla mi, abych si hlídal svou nevymáchanou pusu. Řek sem, že jo. Když se jí nepodařilo vyvolat hádku, utopila svý cígo v kávě a vodešla do práce. Pokud Jerry do večera nezavolá, budu muset taky pláchnout z domu.

Zkontroloval sem Leváka a Alberta (oba pospávali na podlaze přívěsu), pak sem nasedl na kolo a sjel k nábřeží. Na hrázi bylo jen pár rybářů. Zaparkoval sem svý kolo a – nenápadně, seč sem mohl – sem kráčel s báglem až úplně dozadu na přístavní hráz. Mrazivě a šedě visela ranní mlha nad zpěněnou zelenou vodou. Přes záliv se rýsovaly lesklé věže San Franciska.

Ale nezdržoval sem se nytím při pohledu na panoráma. Otevřel sem ruksak, dopis zastrčil do přední kapsy, oblečení hodil do zátoky, ruksak opřel vo zábradlí a pomalým krokem sem se vydal k telefonní budce u přístavního WC. Tam sem vytočil 158. Když na druhý straně zvedli sluchátko, napodobil sem cizáckej akcent a řek jim, že sem právě viděl, jak z hráze skáče ňáký dítě. Policajtka na konci drátu chtěla slyšet podrobnosti, ale zavěsil sem, popadl svýho oře a tryskem odjel. Párkrát sem zahl za roh a v dálce už houkaly sirény policejních aut.

Tady bych to asi měl upřesnit, že když Levák psal svůj vzkaz, kerej sem mu diktoval, netušil, že brzo podnikne ten extrémní krok a spáchá sebevraždu. Pro klid jeho duše sem mu namluvil, že pouze zahne z domu. Dnes utíkaj děti z domu každou chvíli a rodiče si toho někdy ani nevšimnou. Myslím, že se to tak nějak očekává. Ale sebevražda je i v těchto votupělejch časech pořád ještě příliš velkej citovej nářez. Myslím, že dokonce ani Marta to nebude moct přejít s úsměvem.

13.30 – Připravil sem Levákovi príma vobloženej chleba s tuňákem a vodnes sem mu ho na podnose. Vyhrabal se ze zatuchlýho šera a zamžoural do slunečního světla, jež se linulo otevřenejma dveřma. „To je votrava, Nicku,“ řekl, když se zakousl do sendviče. „Nemám co dělat. Vzduch je tu zkaženej. Musím jít na hajzl a myslím, že Al taky.“ Albert se na mě podíval a zavrčel.

„Žádnej problém,“ řek sem vesele. „V klidu povobědvej a uvidíme, co se s tim dá udělat.“ Všechno, co sem potřeboval, bylo v garáži. Během pěti minut sem byl zpátky se starou černobílou přenosnou televizí, třema prodlužkama a prázdnou pikslí vod majonézy. Levák ji přijal s povděkem. „Ale co s Alem?“ zeptal se. „Toho asi jít na pikslu nepřinutíme.“

Odpověděl sem, že to prostě Albert bude muset vydržet, dokud ho po setmění nevemu vyvenčit. Prodlužky sem propojil, ale k zásuvce u našich zadních dveří chybělo ještě asi stopadesát cenťáků. Tak sem proklouz křovím a napojil to na venkovní zásuvku pana Fergusona. Levák prošel všechny televizní kanály. „Kromě dvojky nemůžu nic chytit,“ stěžoval si. Koukl sem se. I ta dvojka byla mizerná.

„Bude to asi rušený těma hliníkovejma zdma,“ řek sem. „Víš co, zatím se dívej na bednu a já ti pak přinesu lampu a svou penthauzáckou sbírku.“

„Tak jo,“ řek Levák a rozzářil se. Usadili se s Albertem a sledovali zábavnou hru „Na schůzce s důchodci“.

15.00 – Právě sem jel kolem Levákovic. Před domem parkovaly tři policejní vozy. A mikrobus zpravodajskýho štábu TV 2!

17.30 – Zasraná Kate Cruikshanková! Zasranej Mitch Malloy! Zasranej celej zpravodajskej štáb druhýho kanálu! Jak sem moh tušit, že žhavym tématem tohoto týdne budou sebevraždy puberťáků? Výborně, nahrál sem to sdělovacím prostředkům přímo do ruky. Věnují se té události, jako kdyby Levák byl mladším bráchou samotnýho Elvise.

Díky bohu, že sem měl tu prozíravost a zabavil Leváka pornosbírkou dřív, než se ta zpráva provalila. Pokusil sem se mu tu telku zabavit, ale hrozil, že na mě pustí Alberta. Naštěstí se Levák nikdy o zpravodajské relace, aktuální události nebo veřejné záležitosti ani v nejmenším nezajímal. Myslím, že by ani tu půlhodinu zpráv nevydržel sedět na zadku.

Tato „nevýslovná tragédie“ (slova Kate Cruikshankové) má na mámu blahodárnej vliv. Přišla domů a sprdla mě, že sem neuklidil svůj pokoj, nevysál barák a nepověsil prádlo, ale hned ztichla, když druhej kanál spustil svou ufňukanou senzacechtivou tirádu. Zvlášť když věhlasnej psycholog z Berkley odpovídal na otázky přímo před Levákovým stanem za jejich domem a říkal, že každý dospívající je „potenciální sebevrah“. Máma se na mě zpytavě podívala, jako by se snažila zjistit, jestli nosím po kapsách žiletky.

„Nezdál se ti ten Levák nějak deprimovanej?“ zeptala se.

„Já ti ani nevím,“ odpověděl sem zamyšleně. „Rodiče ho hodně trápili. Furt ho buzerovali, aby si uklízel v pokojíku.“

Máma polkla. „Seš z toho asi pěkně vedle, že,“ řekla. „Co kdybych dneska na večeři udělala príma biftek?“

„To by celkem šlo,“ řek sem. „Levák bifteky miloval.“

„Už našli tělo?“ zeptala se máma.

„Ještě ne,“ řek sem. „Podle Mitche Malloye pobřežní hlídka stále ještě pročesává záliv. Ale našli jeho triko. Mitch tvrdí, že tělo možná odneslo moře.“

„Strašné! Co asi jeho chudáci rodiče!“ hořekovala máma. „Už se k tomu nějak vyjádřili?“

„Ještě ne. Ale Kate Cruikshanková jim co chvíli buší na dveře. A taky už ukázali Levákovu švicu Martu, jak se vrací z tenisu. Vypadala zachmuřeně, jen zamávala raketou na kameru a odmítla cokoli komentovat.“

„Chudák Levák,“ řekla máma. „By mě zajímalo, proč to asi udělal?“

„To víš, měl problémy,“ řek sem zarmouceně. „Kdesi našel krásnýho psa a rodiče mu nechtěli dovolit, aby si ho nechal.“

Mámina tvář se stáhla pocitem provinění. „Du dělat večeři,“ řekla, „a ty si, Nicku, zatím odpočiň.“

20.45 – Po skvělym bifteku sem se vytratil, abych vodnes Levákovi další vobloženej chleba s rybou. Kdosi na mě šeptem zavolal. Byl to pan Ferguson, číhající v křoví.

„Nicku,“ ozvalo se potichoučku, „myslím, že někdo je ve vašem přívěsu. Napojili se na mou zásuvku.“

V hlavě mi to jen drnčelo. „Víte, pane Fergusone... to sou, jak bych to tak řek ... to sou běženci. Jo, běženci ze Střední Ameriky.“

„Prchají před politickým útlakem, předpokládám,“ řekl pan Ferguson s pochopením. Nijak zvlášť podvratně sice nevypadá, ale kdysi byl na Hooverově seznamu radikálních komunistickejch anarchistů. Politicky je pan Ferguson stále ještě poněkud nalevo od Fidela Castra. „Jak bych mohl pomoct, Nicku,“ zeptal se.

„Víte, pane Fergusone, vaření mi moc nejde...“

„Víc říkat nemusíš, Nicku. Přinesu jim něco k jídlu. Kolik jich je?“

„Jen jeden,“ řek sem. „A pes.“

„Udělám jim ostrý fazole s rejží,“ řek pan Ferguson. „A pár príma tortillovejch placek.“

„No, spíš si myslím, že by dali přednost chutnýmu hotdogovi a slanejm brambůrkám. A jako zákusek možná čokoládový keksy.“

Pan Ferguson vypadal překvapeně.

„To víte, Manuel se snaží co nejrychleji přivyknout naší kultuře.“

„Samozřejmě,“ řekl pan Ferguson. „Přinesu to asi za půl hodiny.“

Řek sem panu Fergusonovi, že Manuel je z neustálejch obav o svůj život natolik paranoidní, že by měl jídlo položit na zem, jemně zaklepat na dveře přívěsu a rychle odejít.

„Samozřejmě,“ řek pan Ferguson. „A na kterou hodinu by si ten statečný chlapec přál snídani?“

„Brzy,“ řek sem. „Co takhle v šest?“

„Provedu,“ řek pan Ferguson a zmizel v houští.

Senza soused!

Když sem se vkradl do přívěsu, našel sem Leváka hluboce zaujatýho Penthousem. „Dobrá zpráva, Nicku,“ řekl, „už mi zase stojí!“

„Skvělý,“ řek sem. „A co kurvatura?“

Levák soustředěně ohmatával vypouleninu ve svejch gatích. „Řek bych, že je nezměněná. Doprdele! Zapomněl sem si vzít s sebou vitamíny.“

Dal sem Levákovi vobloženej chleba a řek sem mu, že za chvíli dostane něco lepšího. „Ale pan Ferguson tě v žádnym případě nesmí vidět,“ varoval sem ho. „A pokud by se pokoušel mluvit s tebou přes dveře, odpovídej mu španělsky.“

„Já přece španělsky neumim,“ řek Levák.

„Snaž se,“ řek sem. „Napodob Carlose.“ Carlos byl Levákův mexickej soused.

„Na to, že sou mu tři, mluví ten fagan španělsky jako kulomet,“ poznamenal. Zakousl se do sendviče a odlomil kousek pro Alberta, kerej ho hltavě sežral. Levák se zamyslel. „Myslíš, Nicku, že ten vzkaz už našli?“

„Předpokládám, že jo,“ řek sem.

„A myslíš, že Marta trpí?“

„Předpokládal bych, že víc než si vůbec umíš představit.“

To mu děsně zvedlo náladu. „Už se to konečně vobrací k lepšímu!“

Pohonil sem Alberta zelení mezi barákama, mrskl s ním zpátky do přívěsu a oběma jim popřál dobrou noc. „Budeš se ještě dívat na bednu?“ zeptal sem se jakoby nic.

„Možná,“ řek Levák. „Proč se ptáš?“

„Nic, jen že pan Ferguson ti vzkazuje, abys trochu šetřil elektřinou. Je to penzista, víš.“

„Tak jo,“ řek Levák. „Krkoun jeden.“

21.45 – Právě sem měl telefon. Volal Mitch Malloy osobně! Někde se domák, že sem s Levákem kamarádil, a chtěl k nám poslat štáb, aby se mnou natočili rozhovor. Řek sem, že sem příliš zkormoucen, než abych mohl poskytnout interview, a zeptal sem se, jestli nemaj nějaký zajímavější téma. Pak sem se ho zeptal, jestli je pravda, že opíchává Kate Cruikshankovou. Odpověděl, že po tom mi nic není, a zavěsil. Tito lidi vod televize sou pěkní pokrytci. Rozrývat špínu, na to je užije, ale zásadně jen tu cizí, že.

23.30 – Zpravodajství dvojky zas zabodovalo. Mám pro to jediný vysvětlení – tento tejden se asi počítaj ohlasy diváků kvůli prémiím. Nejdřív se zabývali Levákovým životopisem. Měli ho plnej faktickejch chyb, jako třeba že byl vynikajícím studentem. Pak v zahradě před Levákovým domem přečetla Kate Cruikshanková vyjádření jeho rodičů. Stálo v něm, že Levák byl sklíčený, protože se u něj nedávno projevila Peyronieho choroba. Copak ti idioti neuměj číst dopisy na rozloučenou? A nebo se snažej ušetřit svou výčitkama svědomí štvanou dceru? Pak zpátky ve studiu Mitch Malloy podrobně informoval diváky o Peyronieho chorobě – včetně sprostejch nákresů. Kvůli Kate jen doufám, že pro ty kresby nestál modelem zrovna Mitch. (A taky se modlím, aby na to nekoukal Levák. Teď by se určitě zabil.)

Máma byla samozřejmě s upířím zaujetím nalepená na obrazovku. „Zlato, kdybys měl někdy takový problémy,“ řekla, „určitě bys s tím za mnou přišel, že jo.“

„Samo, mami,“ lhal sem jí.

PÁTEK, 31. srpna – 2.30! Drnčení telefonu nás vytáhlo v tuto nelidskou hodinu z postele. Obával sem se, aby to nebyl Mitch Malloy na horký stopě fingovaný sebevraždy. Ale hlas chtěl mluvit s mámou. Byl to Jerryho dispečer s šokující zprávou. Jerry měl v jednom dallaským baru infarkt a moc si to vzal k srdci. Umřel!

Jak nepředvídatelnej dokáže být život. Jeden moment chlastáte pivo a chováte se nepřístojně. Vteřinu nato stojíte před svatým Petrem a zodpovídáte se z celoživotního sexismu, manželský nevěry a falšování kilometrovníku. To je teda ponaučení!

Máma celá vytuhlá se zeptala, kdy přivezou jeho tělo. Dispečer jí řek, že už ho poslali do Los Angeles. Jerryho manželce!

Máma se už nezmohla ani na slovo a zavěsila.

Celej Jerry, pomyslel sem si. Krysa až do samýho konce.

6.00 – Slyšel sem mámu z jejího pokoje plakat. Musí bejt pěkně vyřízená z toho, že Jerry zesnul dřív, než ho stihla sjet. Doufám, že kvůli tomu nepřijde pozdě do práce. Chtěl bych dnes ráno Leváka trochu provětrat. Musíme toho statečnýho chlapce udržet v dobrý náladě. Počítám, že to potrvá nejmíň týden, než Martu dostatečně naočkujem výčitkama svědomí. Ještě štěstí, že se pan Ferguson nabíd, že se o něj trochu postará. Právě sem ho zahlíd, jak nese Levákovi na tácu pořádnou snídani – ozdobenou kytičkou čerstvejch sedmikrásek.

Deník Chronicle otiskl Levákův příběh na straně tři pod titulkem „Nemocný penis pravděpodobnou příčinou chlapcovy sebevraždy“. A další nákresy, tentokrát byl ten chlap mnohem udělanější. Opět se ani slovíčkem nezmínili o sesterským utrpení. Kdy si konečně sdělovací prostředky sundaj rukavičky a napálí to Martě jaksepatří? Díky bohu, že pobřežní policie už odvolala pátrání po Levákově těle. Těch vyhozenejch peněz daňovejch poplatníků mně začínalo být trochu líto.

9.30 – Trojitá katastrofa! Máma se rozhodla, že je dnes příliš rozrušená, než aby šla do práce. Pak pustila tu bombu, že Joanie se nechala ukecat a přiletí za ní na pár dnů z Los Angeles. A do třetice – Levák začal vypadat jak předpotopní reklama na prosperujícího farmáře.

Řek, že začal v noci otýkat. „Bylo to, jako by mý celý tělo chytla jedna velká erekce,“ mumlal voteklýma pyskama. „Akorát, že to vůbec není příjemný. Je mi to hrozně líto, protože Al je tak skvělej pes.“

Albert se provinile krčil v koutku. Uzavřenej prostor přívěsu zřejmě způsobil, že koncentrace psích antigenů dosáhla kritické hranice. A co je ještě horší, Levák tvrdí, že otok nezmizí, dokud se všechny stopy po psu neodstraní.

Levák natáh svou tlustou paži a zapnul Kate Cruikshankovou v přímém přenosu. Rychle sem to vypnul.

„Fíha,“ řekl Levák, „to vypadalo skoro jako náš dům.“

„Nebuď blbej,“ řek sem. „Nemáme čas čumět na bednu. Musíme vymyslet plán.“

„Proč tu nemůžem s Alem zůstat? Žrádlo je skvělý. A mně to vopuchnutí ani moc nevadí.“ Všim sem si, že mu jeho napuchlé rysy dodávají mírně orientální vzhled.

„Protože dnes večer přijede moje sestra Joanie,“ odpověděl sem.

„A co má bejt?“ zeptal se ten mišelínek.

„To, že Joanie je královnou čmuchalů,“ odpověděl sem. „Jen se na mě podívá a hned ví, že něco skrývám. Pak se mi podívá na levý vobočí a okamžitě ví, že to něco je vzadu za barákem. Z mý pravý nosní dírky pozná, že jde o uprchlíka v přívěsu. Nakonec ze škubnutí mýho levýho ušního lalůčku je schopna vydedukovat, že se jedná o čtrnáctiletýho tlusťocha se zakřivenym klackem a alergií na psy. Před Joanií se nic neukryje.“

„Měla být detektivkou,“ poznamenal Levák.

„Ani ne,“ odpověděl sem. „Soudě podle zástupu chcípáků, s kerejma chodila, sem asi tím jediným mužem, kerýho kdy prokoukla.“

Tak sme leželi na chladný podlaze přívěsu, inhalovali roztoče a promýšleli další kroky.

„Hele, Levák,“ řek sem nakonec, „nechtělo by se ti navštívit Sheeni v Lakeportu?“

„Až k jezeru Clear Lake? Fantastický!“ reagoval na to. „Můžu vzít s sebou Ala?“

„To ne, ale můžeš si vzít jeho betlu.“

15.30 – Právě sem naložil Leváka, jeho pár krámů a Albertovu zechcanou postel na autobus do Lakeportu. Na jízdenku sem si půjčil vod ochotnýho pana Fergusona, kerej dokonce přibalil čtyřicet babek navíc pro „toho statečnýho chlapíka“ (ty sem samozřejmě okamžitě zabavil).

Zatelefonoval sem Sheeni a byla naprosto skvělá. Dokonce tvrdila, že ji mrzí, co se přihodilo Jerrymu. (Ženy dokáží tak snadno odpouštět!) Okamžitě jí bylo jasný, oč s Levákem kráčí, a navrhla geniální řešení. Pro její rodiče to bude velká čest postarat se o výměnného studenta biblické školy z Barmy jménem L’ewa-K. Musí být z Barmy, protože, jak Sheeni správně usoudila, „Nikdo o té zemi naprosto nic neví a ani vědět nechce“. Slíbila, že bude udržovat Levákovu opuchlost psíma sračkama a nepustí ho k televizi a novinám. „Určitě se bude chtít účastnit všech bohoslužeb,“ poznamenala Sheeni. „Sbor je naštěstí pořád rozdělený, a tak jich je dvakrát víc než normálně.“ Levák má za úkol hovořit přerývaně, předstírat aspoň trochu zbožnosti a nešahat svýma tlustýma prackama na mou holku.

Na mě teda zase zůstal ten pes.

16.30 – Máma řekla, že si Alberta můžu nechat! Dokonce mi pro něho pomohla udělat kutloch na zadním sedadle Jerryho chcíplý ševroletky. Obávám se, že je tak vystresovaná, že pořád ještě přesně neví, co dělá. V každym případě vypadá příšerně. Dokonce ani nezjišťovala, jak se u nás Albert objevil. (Měl sem namyšlený, že Alberta přivedl domů zázračný instinkt psí věrnosti.) Ať tak, či tak, hlavní je, že ten hnusnej hafan je prozatím vyřešenej. Z profylaktickejch důvodů sem raději z domu odstranil veškerý předměty, kerý by jen vzdáleně připomínaly něco od kostela.

18.30 – Tragickej Levákův osud už pomalu nikoho nezajímá. Mitch Malloy ho shrnul jedinou větou, že tělo se doposud nenašlo. Kate Cruikshanková připravila vkusnou reportáž z místního hřbitova, čímž na vážnou notu uzavřela aktuální téma tohoto týdne: mladistvé sebevraždy. Kamera pomalu klouzala po náhrobcích a osamělý trubač sentimentálně dul. To mámě spustilo příval slz. Nikdy sem netušil, že měla Leváka tak ráda.

Ach jo, právě přijíždí taxík s Joanií. Musím se tvářit nevyzpytatelně.

22.05 – Joanie a máma se vybavují v ložnici. Naštěstí sou tam zavřený od Joanina příjezdu, čímž sem se prozatím vyhnul sesterský inkvizici. Joanie má novej účes, novou barvu vlasů, novou postavu (vycpávky? plastická chirurgie?). Nevím, ale vypadá senzačně. Doufám jen, že teď začne přitahovat lepší sortu chlapů.

Právě když tohle píšu, chystá se můj nejlepší přítel ke spánku pod stejnou střechou jako žena mého srdce. S radostí bych obětoval svou levou kouli za to, kdybychom si to mohli vyměnit. Vím, že je to celkem běžný rčení, ale myslím to doslova. Svou levou kouli!

září

SOBOTA, 1. září – A kde je to léto? Čtrnáct je člověku jen jediný léto v životě. Pro mně je to teď a přitom to mám už skoro za sebou. Už se začínám vohlížet s nostalgií za svým prchajícím mládím. Samozřejmě, že jedna moje část by už ráda co nejrychleji přeskočila jednadvacítku. Měl bych prachy, svobodu dělat si, co se mi zlíbí, a krásnou mladou ženu. Nejlepší na tom by bylo to, že bych měl už dávno vymačkanýho posledního podebranýho jebáka. Právě teď mi kvete na bradě jeden, co hrozí otravou krve a jistou smrtí. Proti svý vůli sem každejch pět minut vtahovanej do koupelny, jen abych se znova a znova děsil toho hnusu v zrcadle.

Avšak život (ale i smrt) musí jít dál. Právě sem se vrátil ze smutný a hluboce dojemný bohoslužby k uctění Levákovy památky. Celou dobu sem si přál, aby tam moh bejt s náma. Určitě by se děsně dobře bavil. (Naštěstí je celej obřad zachycenej na videu.)

Před obřadem sme se šli s Joanií a mámou nasnídat do města. Máma nás stylově vezla v Jerryho linkolnu. Když tu silnou mašinu nastartovala, prohlásila: „Tak tohle auto ta ženská nedostane.“ (Měla na mysli tu nečekanou Jerryho vdovu.) Joanie jí řekla, že by si měla nechat i ten přívěsnej vůz. „Už sem o tom uvažovala,“ řekla máma. „Jerry ho koupil pro nás dva. Ať si ta ženská koupí svý vlastní rekreační vozidlo.“

Zeptal sem se mámy, jestli, až mi bude šestnáct, bych mohl jezdit s tím linkolnem.

Řekla, že o tom už přemejšlela a rozhodla se, že až budu mít řidičák a pokud si udržím dobrý známky a nestanu se narkomanem, hodlá mi Jerryho ševroletku přenechat.

Fantastický! Pokud se mi ji kdy podaří nastartovat, můžu jezdit slalom mezi křeslama. „Jupí,“ řek sem, „to mě teda opravdu vzalo.“

Joanie se naštvaně otočila a řekla mi, že pokud chci mámě nějak tu její těžkou situaci usnadnit, že bych mohl ten „ohyzdnej krám“ začít rozmontovávat.

„Díky, nemám zájem,“ odpověděl sem. „Není to zrovna má ambice stát se automechanikem. Asi sis mě spletla se svejma šamstrama.“

Joanie se chystala něco odseknout, ale pak to kvůli mámě raději spolkla. V restauraci si mě začala zkoumavě prohlížet nad svýma vaflema. „Ty máš, Nicku, něco za lubem,“ řekla. „Je to vidět. Cos provedl?“

Rozhodl sem se, že nejlepší obrana je útok. „A cos provedla ty?“ chtěl sem vědět.

„Jak to myslíš?“ zeptala se nervózně.

Vypjal sem hruď.

Joanie zrudla. „Nic ti po tom není,“ odpověděla, „ale když se ptáš, začala sem chodit do kurzu pro zlepšení vzhledu.“

Ani máma dvakrát nevypadala, že by tý lži uvěřila. „Myslím, že to Joanii sluší,“ řekla. „A má taky novýho přítele.“

„Hm, a na jakejch značkách aut maká?“ zeptal sem se.

„Náhodou pracuje na atomových urychlovačích,“ odpověděla Joanie, „je to nukleární fyzik.“

„A tos ho potkala na tom kurzu pro zlepšení vzhledu?“

Joanie vypadala, jakoby mi chtěla jednu utřít. Valnou část svýho dětskýho věku mě otloukala a dnes pravděpodobně tento terapeutickej ventil postrádá. „Pořád ta nejnevymáchanější huba v celým městě,“ poznamenala.

„Přesně jako jeho otec,“ dodala máma.

To byla teda rána pod pás, pomyslel sem si.

V pohřební síni se tísnilo víc než sto padesát lidí, včetně – k mému velkému překvapení – samotný Millie Filbertový. Nápadná byla absence jejího údajnýho snoubence Willise. Vzhledem k tomu, že chybělo i tělo zesnulého, kolem stojící funebráci v tmavejch kvádrech vypadali podivně nevyužitě. Truchlící pozůstalí neměli nač zaměřit svou pozornost, a tak seděli na tvrdejch dřevěnejch židlích a studovali květinovou výzdobu. Přišlo mi to poněkud ironický, vždyť jedinej zájem o kytky, kerej kdy Levák projevil, bylo jezdit na horským kole sousedovi po skalničkách.

A jak vypadala Marta? Její flekatá tvář nesla jasný známky nezvládnutelnejch výčitek svědomí. Takže i když rodiče odmítli uznat realitu, ona dobře věděla, kdo zavraždil jejího nešťastnýho bratra. Pocit viny ji stravoval zaživa.

Levákovi rodiče taky vypadali trochu posmutněle. Je mi samozřejmě líto, když je musím nechat takhle trpět. Ale snad to bude jen dočasný. Vždyť to všechno dělám pro dobrou věc. Kromě svý všudypřítomný přenosný videokamery přitáhl Levákův otec i domácí videopřehravač. Velká televizní obrazovka stála v předsálí a byly na ní ke zhlédnutí amatérsky pořízený snímky ze života zesnulého. Na některejch sem rozpoznal poslední dovolenou v Nice.

Po chvíli důstojnýho ticha vstal Levákův pastor a začal číst zřejmě nacyklostylovanej pohřební projev nad rakví mladistvého. Ani se nenamáhal, aby měl v tom formuláři správně doplněný vynechaný místa. Dvakrát se o Levákovi zmínil jako o „naší drahé Neríně“, což probudilo starou dámu za mnou a ta honem šeptem zjišťovala: „A kdo je Nerína? Ta se taky utopila?“

Když pastor dokončil svý ponurý banality, rodina a přátelé jeden po druhym vstávali a nahlas vzpomínali na svého drahého zesnulého Leroye. Vzpomínky byly tak trapně sentimentální, že za chvíli každej v síni (včetně mě) popotahoval. Joanie se mě párkrát snažila vyprovokovat k tomu, abych se taky postavil a řekl něco, ale nechtěl sem se oddávat tomuto pokrytectví a raději sem odmítl.

Promluvila dokonce i Millie Filbertová a sklíčeně se nám svěřila, že přestože Leroye příliš neznala, vždy cítila přítomnost nevysloveného citového pouta mezi nimi. „Kéž bych jen byla našla odvahu podat mu pomocnou ruku,“ řekla roztouženě.

Kéž bych já jen mohl Levákovi sdělit tuto fantastickou zvěst. Ale vzhledem k tomu, že si Levák není svý vlastní smrti vědom, pak vysvětlit kontext Milliina přiznání by asi bylo poněkud problematické. Jen doufám, že se neprovdá za Willise dřív, než dojde k Levákově oficiálnímu zmrtvejchvstání.

Bylo mi strašně trapně, když vstala máma a oznámila, že i ona v nedávné době prožila utrpení ze ztráty milované osoby, a tak ví, jakou bolest cítí členové Leroyovy rodiny a jeho přátelé. „Jsme v tom všichni společně,“ prohlásila máma. „Život je někdy samá jáma.“ A v této hlubokomyslné tónině skončila, načež se posadila.

Po obřadu se v domě truchlící rodiny podávalo malé občerstvení. Šokovalo mě, že se tam objevil i chřest – zelenina, kerou Levák k smrti nenáviděl a kerou jeho sestra servírovala pokaždý, když vařila. Ani dnes, v den hlubokého smutku, si Marta nemohla odpustit tyto hrozné zelenkavé výhonky. Vzhlédla a přestala žvýkat.

„Ahoj, Nicku,“ řekla temně.

„Čau, Marto,“ řek sem. „Tak co chřest?“

„Mmm, skvělej,“ odpověděla a pokračovala v tupym přežvykování.

„A co Barry Coma?“ řek sem po jistý odmlce. „Poslouchalas od něho něco v poslední době?“

Marta zbledla. „Co to, co to říkáš?“ začala koktat.

„Stala se mi divná věc,“ řek sem. „Minulou noc se mi zdálo o Levákovi. Objevil se – kapala z něho voda a byl strašidelně bledej – a požádal mě, abych se tě na to zeptal.“

Řach! Martin talířek se roztříštil o kachličkovou podlahu. Otočila se a vystřelila z místnosti.

Ach ne, milý deníku. V sourozenecký válce se zajatci neberou.

NEDĚLE, 2. září – Je to tu napjatý, strašně napjatý. Dnes se měl vrátit Jerry, takže máma je v ještě horší náladě než předtím. Navíc vypršela čtyřiadvacetihodinová zdvořilostní fáze a máma s Joanií se zase oddávají svýmu celoživotnímu hašteření. To sem zvědav, jak spolu přežijou ještě celý dva dny bez ječení. Pak zavolal tata, jestli náhodou nemám chuť na soudem nařízený rozvoj našeho vztahu. Telefon vzala Joanie a do devadesáti vteřin vřeštěla do sluchátka jednu sprosťárnu za druhou. Necítí k tatovi nic než opovržení (a kdo by taky ne) a nikdy nepromarní příležitost mu to dát jasně najevo. Když Joanie ten telefon tak pěkně rozehřála, vzal sem si sluchátko já a řek sem mu, že nejsem příliš nadšenej těma jeho „vágníma plánama“ na nedělní odpoledne, protože vždycky se pak z toho vyklube sekání trávníku nebo mytí auta.

„No dobře,“ řekl tata. I přes telefon sem cejtil, jak se to snaží zpracovat. „Chtělo by se ti přijet a pomoct mně s vyklízením garáže?“

„Mylím, že ne,“ odpověděl sem. „Ale díky za konkrétní plán.“

„Nemáš vůbec zač,“ odpověděl tata a zavěsil.

Joanie si mě v přestávkách mezi obhajobou svýho životního stylu před mámou měří podezíravým pohledem. Snažím se bejt nevyzpytatelnej.

Joanie udělala tu chybu, že provalila, že její novej přítel má kromě doktorátu z massachusettský univerzity ještě ženu a tři děti v Santa Monice. Joanie se s ním setkala, protože je častým pasažérem na linkách spojujících vybraný urychlovače. „Byla to láska na první pohled,“ pochlubila se. „Zeptala sem se ho, jestli si přeje nějaký časopis. A on se mě zeptal, jestli mám Měsíčník atomových vědců.“

Mámu to šokovalo, vybuchla a nazvala Joanii „rozvracečkou domovů“.

Joanie zbledla a řekla: „Myslíš? Ale tvůj poslední přítel taky nebyl zrovna ukázkovej model svobodnýho mládence!“

Tak takhle to vypadá, když Joanie utěšuje mámu v její těžký situaci.

Tento emocionální zmatek rozproudil mý praskající jebáky. Moje brada vypadá jako exploze v chovatelský stanici žížal. Zajímalo by mě, jestli existuje něco jako maligní akné.

Úplně sem ztratil zájem o svou penthauzáckou sbírku. Teď už mě zajímá jen ta skutečná záležitost. Myslím na Sheeni bez přestání. Je tou jedinou zářící hvězdou v mém šedivém světě. A to mi připomíná, že ještě musím jít vyvenčit toho jejího stupidního čokla.

PONDĚLÍ, 3. září – Dnes je Svátek práce! Když si tak pomyslím, že kdybych měl zaměstnání, dostal bych zaplaceno za celodenní unuděný sezení na zadku. Takhle to dělám zadarmo. To je ale pracnej svátek. A všechny ty nic dobrýho nevěštící inzeráty v novinách, že škola se už blíží.

Máma a Joanie spolu nemluvěj. Je to určitě lepší, než když na sebe řvou, ale napětí je furt hmatatelný. Máma se rozčílila, že jí Joanie nechtěla pomoct s umýváním nádobí po snídani. „Já to nechápu,“ řekla máma a švihla talířem vo zeď, aby přidala svým slovům na důrazu. „Osumnáct let tady doma nehneš ani prstem a pak si najdeš flek, kde sloužíš dnem i nocí úplně cizím lidem. Proč?“

„Protože,“ odpověděla Joanie a práskla knihou (Základy fyziky elementárních částic), „sem tam ti úplně cizí lidi projeví aspoň elementární částečku zasraný vděčnosti.“

„Ty líná, drzá rozvracečko domovů!“ argumentovala máma.

„Ty nesnesitelná, věčně nespokojená jedubabo!“ vrátila jí to Joanie.

Není divu, že lidi musej unikat před rodinným životem pomocí drog. Jen doufám, že Sheeni a já předvedem se svýma nadanýma dětma lepší výsledky.

Volala právě Levákova máma, jestli bych chtěl jeho sbírku baseballovejch hráčů nebo počítač. Oni rozdávaj jeho věci! Špitl sem, jestli by neměli ještě pár dnů počkat, vždyť jeho tělo se ještě nenašlo. Ale ona řekla, že ne, že je naprosto přesvědčena, že její syn „odhodil své zdeformované tělo a opustil tento svět“. (Tady vidíte tu mateřskou intuici.) Chce rozdělit jeho věci mezi „potřebné mladé lidi“ co možná nejrychleji. (Tady vidíte, jak to vypadá, když je někdo ochromenej zármutkem.) Už věnovala jeho kolo, stereo a většinu jeho oblečení. Tak sem řek, že bych si vzal tu sbírku a počítač. Doufám, že ostatní dědici budou stejně přístupní navracení darů jako já.

Máma a Joanie se rozhodly připravit „sváteční piknik“. Mě vyslaly do samošky pro brambůrky a dřevěný uhlí. Strašnější to už snad ani nemůže bejt.

19.30 – Ale zdá se, že může. Když sem se s Albertem vrátil ze samošky, našli sme mámu a Joanii vzadu na zahradě. Vytáhly z garáže gril a na trávník postavily židličky. Naneštěstí máma ve snaze vytvořit extra piknikovou atmosféru otevřela přívěs a našla tam televizor, zbytky obloženejch chlebů a štos pornočasopisů. Když začal výslech, nabídl sem jako možnou variantu návštěvu nějakýho houmlesáka. Na to máma odmítla skočit.

„Jsi odpornej,“ zavyla, „odpornej chorobnej úchyl.“

„Ale matko!“ namítala Joanie. „Všichni chlapci jeho věku se zajímají o tento druh časopisů. Měla bys být ráda, že na obrázcích jsou aspoň ženský.“

„Děkuji ti, slečno rozvracečko domovů,“ odpověděla máma. „Když budu chtít znát tvůj názor na výchovu mýho dítěte, zeptám se tě.“

Joanie si povzdechla, usadila se v zahradní židli a začala opět číst. Povzdechl sem si, usadil se v zahradní židli a začal si prohlížet jeden z časopisů. Máma mi ho vytrhla z ruky a mrskla s ním přes celou zahradu. Albert za ním vypálil a přinesl ho nazpět. Máma po něm chňapla, práskla jím Alberta přes čumák, hodila ho po mně a odkráčela do baráku. Joanie vzhlédla od svý knihy.

„Kdy jedeš?“ zeptal sem se.

„Padám zítra ráno v šest.“

„Kéž bych moh vypadnout s tebou,“ řek sem.

„Tvůj den taky jednou přijde,“ řekla Joanie. „Nikdy sem nevěřila, že by ten můj mohl, ale nakonec přece jen přišel.“ Chvíli mě zpytavě zkoumala pohledem. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jo,“ řek sem.

„Je Levák fakt mrtvej?“

„Ne tak mrtvej jako Jerry,“ odpověděl sem. „A ty fakt chodíš do kurzu na zlepšení postavy?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mládí v hajzlu 1 - 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.