BRONZOVÁ MEDAILE

MICHAELA SCHMIEDLOVÁ

Chtěla bych mít zrovna otevřené oči,

chtěla bych se dívat.

Chtěla bych mít vypnuté rádio,

chtěla bych být zticha a dávat pozor.

Chtěla bych dupnout na brzdy a držet volant.

Chtěla bych vrátit čas.

Kdyby to šlo.

Kéž by to šlo.

Text © 2016 Michaela Schmiedlová

Grafická úprava a sazba © Lukáš Vik, 2016

1. vydání © Lukáš Vik, 2016

ISBN ePub formátu: ISBN 978-80-7536-107-3

ISBN mobi formátu: ISBN 978-80-7536-108-0

ISBN PDF formátu: ISBN 978-80-7536-109-7

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Slovo na úvod

Nesnáším strhující příběhy s překvapivým koncem. Kdybych nějaký takový chtěla napsat, začala bych s ním mnohem dřív a skončila před rokem a půl. Nebo bych na konci tohohle příběhu šla k oltáři s Lukášem a byla těhotná. To byste opravdu nečekali. Ale taky byste ho nechtěli číst.

A navíc pochybuju, že by byl strhující.

Jestli je můj příběh strhující? Nejspíš ne. Ale nechám to na vás. Jen nečekejte, že vás svým koncem překvapí.

1.

Sakra! Při pohledu na hodiny tiše zaúpím. Asi se picnu... Teprve sedm hodin ráno?! A to už za sebou mám ranní běh, rozcvičku i sprchu. Nutně potřebuju nějaký spolehlivý zabiják času.

Takže si sedám k počítači a bezmyšlenkovitě brouzdám po internetu. No dobře, až tak bezmyšlenkovitě ne. Zjišťuju, jestli se někde náhodou neobjevily nové fotky mého idola Dominika Výborného. Nikde nic. Což je smutné. Asi bych je měla přestat hledat několikrát denně, tak bych možná na nějaké nové i narazila. Bohužel, na takové úvahy je krapet pozdě, tak se aspoň kochám obrázky, co už dávno znám.

Celou dobu, co sedím a snažím se zabavit, nervózně poklepávám nohou takovým tím stylem, který vždycky všechny přítomné spolehlivě přivádí k nepříčetnosti. Naštěstí jsem ve své garsonce sama a můj zlozvyk nikoho neirituje. Bydlím ještě u rodičů, ale má posedlost soukromím vyústila v alespoň částečné osamostatnění, zabrala jsem si garsonku, která bývala určená hostům.

A z čeho jsem tak strašně nervózní? Čekám, až mi konečně zazvoní mobil.

Samou nedočkavostí jsem se probudila už v půl páté. Marně jsem se snažila znova usnout, v posteli jsem ležela ještě hodinu a teprve pak jsem si dovolila vstát. Na tenhle den jsem čekala skoro měsíc. Od té doby, co Julie odjela na dovolenou a já jsem tu se bez ní kousala nudou. Normálně bych narozeniny takhle neprožívala, jenže tentokrát nám Julča naplánovala Pořádnou Pařbu, myšleno samozřejmě Pařbu s velkým P a K – s Pořádnou Kocovinou.

A já už se vážně zoufale potřebuju odreagovat! Vypnout. Aspoň na chvíli. Na nic nemyslet, nic si nepřipouštět... Už mi tady z toho všeho hrabe. Zvlášť, když jsem takhle sama.

Konečně! Jásám v duchu. Mobil se totiž rozsvítil a začal vyzvánět znělkou z Hříšného tance, kterou mám vyhrazenou jen pro svou nejlepší kamarádku. Ani vteřinu neváhám.

„Happy birthday to You!“ ozývá se Juliin hlas.

„Happy birthday to You!“ zpívám jí na oplátku. „Už jsem se bála, že nikdy nedorazíte!“

„Nechali nás hodinu trčet na letišti,“ vysvětluje poněkud rozladěně Julča. „Takže v deset tě s Lukášem vyzvedneme. Jasný?“

Všechno jsem jí samozřejmě odkývala. Než jsme se rozloučily, rozebraly jsme ještě Juliiny nejožehavější zážitky z Thajska: výborné jídlo, dokonalé pláže a hlavně jednoho děsně sexy turistu z Německa, problém prý spočíval v tom, že angličtina s německým přízvukem už tak sexy nebyla. Ona prostě vždycky najde na klukovi nějaký zádrhel

S Julčou se známe už od první třídy základky, seděly jsme spolu v lavici, pomáhaly si při testech, šly jsme spolu na sportovní gymnázium,... Jedna bez druhé jsme prostě neudělaly ani ránu. Až vysoká nás rozdělila. Nebo spíš jen oddělila. Samozřejmě to naše přátelství ani v nejmenším nezlomilo.

Sláva moderním komunikačním prostředkům! Díky nim se pravidelně během semestru zásobujeme zážitky z přednášek – já jsem jí třeba poslala fotku spícího spolužáka, která jasně dokazovala, jak strašně záživné to zrovna bylo.

Spojuje nás toho zkrátka a dobře hodně. A třešinkou na dortu tomu všemu je stejné datum narození. Narodily jsme se v srpnu ve znamení lva a vždycky jsme o sobě mluvily jako o pravých českých lvicích. Ne, že bychom zrovna chtěly podporovat národní hrdost a vlastenectví. Jen nám to připadlo vtipné.

„Rory! Už musíme jít!“ volá na mě mamka z haly.

„Letím!“ vyskakuju od stolu a peláším za ní. Sama sebe se od probuzení snažím přesvědčit, že i na tuhle část dne se těším. Bohužel, mé sebepřesvědčovací schopnosti nikdy nebyly na vysoké úrovni.

Jmenuju se Aurora, nikdo mi neřekne jinak než Rory, až na tátu, ten mi většinou říká Prcku.

Dneska mě čeká holčičí den s mamkou, ale než to vypukne, musíme ještě odvést Sofii s Tobiasem na tábor.

Mamka, Livie, mě měla ve dvaceti. Taťka je o sedm let starší než ona. Na vysokou sice šel, ale nedodělal ji, místo toho se vrhl na podnikání.

S prarodiči z mamčiny strany se vůbec nevídáme. Ti své dceři totiž nemohli zapomenout, že byla tak nezodpovědná, nechala se zbouchnout a pak se ještě k tomu všemu vdala za toho budižkničemu bez vysokoškolského diplomu. Děda je profesor s hromadou titulů před jménem i za ním.

Možná by se teď s námi chtěli vídat. Netuším. Mamka s nimi nekomunikuje, takže nevím, jak to vlastně je. A je mi to úplně jedno.

Napřed se prý prarodiče nabízeli, že mě vychovají jako svou vlastní, aby se mamka mohla nadále věnovat studiím a nebyla zatížená malým řvounem. Jenže mamka se mě, svého děťátka, nedokázala vzdát. Taťka byl navíc z jejího těhotenství nadšený a variantu, že by mě nevychovával, že bych nebyla jeho, jednoduše zamítl.

Mám za to, že se mi mamka vždycky věnovala minimálně na sto dvacet procent, jako by všem chtěla dokázat, že i dvacetiletá žába dokáže vychovat perfektní dítě. Dětství jsem měla úžasné. Jediné, co jsem si myslela, že mi chybí k naprosté spokojenosti, a o co jsem rodiče stále prosila, byl nějaký ten sourozenec.

Sofii a Tobiase měli s velkým odstupem, samozřejmě by je měli i bez mého neustálého naléhání.

„Rory, zlatíčko, co chceš od Ježíška k Vánocům?“ „Bratříčka nebo sestřičku.“

„Prcku, co ti mám koupit k narozeninám?“

„Nic.“

„Ty nic nechceš?“

„Bratříčka nebo sestřičku,“ chudáci, byla jsem neuvěřitelně otravná.

Sofie je o 9 let mladší než já a Tobias dokonce o 11. Své mladší sourozence naprosto zbožňuju. I když Sofie se teď pomalu ale jistě řítí do puberty a většinu doby je snesitelná jen s velkou dávkou přemáhání. V její přítomnosti se dost často musím zuby nehty držet, abych ji nepopadla za ramena a nezačala s ní třást, ať už se sakra vzpamatuje!

Aurora, to jméno mi vždycky přidělávalo problémy. S takovýmhle jménem jsem chtě nechtě, byla vždy středem pozornosti.

Pojmenovali mě po prababičce z taťkovy strany. Prý to byla inteligentní vzdělaná nádherná úžasná a nezávislá žena. Hm... nevím, nevím, pokud chtěli, abych byla taky taková, možná jsem je trochu zklamala. No, možná dokonce trochu víc.

Předpokládám, že ať už byla prababička, jaká chtěla, i ona s tím jménem musela bojovat. Docela ráda bych na tohle téma prohodila pár slov se svými praprarodiči. Co vás to proboha napadlo?! Dávat dítěti takovýhle jméno?! Zbláznili jste se?Asi takhle nějak bych naši rozmluvu začala.

Poslední dobou se s mámou dost hádám, táta už se do toho radši nijak nevměšuje, vlastně už se to neobtěžuje ani komentovat. To proto z vyhlídky holčičího dne právě neskáču radostí.

Hlavně doufám, že mamka bude natolik taktní, aby si aspoň na moje narozeniny odpustila tu svou soustavnou kritiku a vyčítání. Nevím, jestli mám ještě sílu všechny ty její klasické komentáře ignorovat.

Z donucení jsem šla na ekonomku. Rodiče tak nějak neschvalovali mou kariéru profesionální sportovkyně. Byli ochotní mě ve sportu finančně podporovat jen v případě, že si udržím ty nejlepší známky i na vysoké. Sice jsou sami sportovní nadšenci, ale je to pro ně spíše takový doplněk zdravého životního stylu.

Co se pamatuju, jsem krasobruslila, milovala jsem všechny sporty – tanec, gymnastiku, balet, atletiku,... prostě všechno, na co mě naši přihlásili. Jenže bruslení, to pro mě bylo ještě o třídu výš, takové vše v jednom. Babička vždycky vtipkovala, že mi ty brusle jednou přirostou k noze. Byla jsem juniorskou mistryní Evropy a ani na juniorském mistrovství světa jsem se za tu stříbrnou medaili nemusela stydět. Zkrátka a dobře mi všichni předpovídali zářnou budoucnost.

Každá jiná normální rodina by na mě byla pyšná, ne ta moje. Radši by byli, kdybych rekreačně jezdila na kole, chodila do fitka a byla zalezlá doma s učebnicema.

Taky vám to připadá tak ujeté? Vzhledem k tomu, že táta vysokou ani nemá? A mamka před ní dala přednost mé maličkosti? I když si tu medicínu pak dodělala, ale to už se nepočítá, že ne?

Nakonec to došlo tak daleko, že si naši vyčítali, že mi povolili sportovní gymnázium místo toho klasického. Dobrali se totiž k závěru, že učitelé byli z mých sportovních výkonů až moc nadšení a tím pádem mě až moc podporovali ve vrcholovém sportování. Taky se jim nelíbilo, že mě škola používala na svých propagačních materiálech, i tak mě prý byla média až moc plná.

Což pravda rozhodně nebyla, vzhledem k tomu, že nějaké juniorské krasobruslení většinu lidí absolutně nezajímalo.

Tradá! Konečně se jim splnil jejich dlouholetý sen. No dobře... možná jim krapet křivdím. Ale vím, že vždycky chtěli, abych s krasobruslením sekla, jen chtěli, aby to bylo mé rozhodnutí. Samozřejmě si nemyslím, že by mi kdy přáli, co se mi stalo.

Před rokem a půl jsem měla cestou z tréninku autonehodu. Jela jsem na straně spolujezdce. Nejvíc to odnesla moje pravá noha. Prodělala jsem několik operací, musela jsem chodit na rehabilitace a krasobruslení pověsit na hřebík.

Ještě k tomu křivdění... byli na mě pyšní, ne, že ne. Chlubili se svou talentovanou holčičkou, ale sport jakožto výdělečnou činnost zkrátka a dobře neuznávali. Furt se mě ptali, CO budu dělat PAK.

CO PAK, až nebudu moc krasobruslit? Krasobruslit na vrcholové úrovni není možné ani do třiceti let. Chtěli, abych měla nějaká zadní vrátka. „CO PAK? Budeš dělat sportovní komentátorku?“

Od mala jsem toužila po dvou věcech. Po bronzové olympijské medaili a po vlastním penzionu. Proč zrovna po bronzové? To kvůli hokejistům. Vždycky mi bylo líto těch stříbrných hochů. Ti sice dopadli lépe než bronzový tým, ale po prohraném posledním zápase vypadali hrozně smutně, ne jako medailisté. Zato broznoví svůj poslední zápas vyhráli.

A proč jsem nechtěla zlatou? Upřímně? Kdybych ji vybojovala, určitě bych se nevztekala, ale jako cíl mi to připadalo příliš nedosažitelné.

Sen o olympijské medaili se rozplynul. Zůstal jen ten penzion nebo hotel nebo prostě nějaké rekreační zařízení. O tomhle snu jsem se s našima odvážila bavit jen jednou. A to ještě ve třeťáku na gymplu, když opět došlo na milionkrát omílané téma CO PAK. Chtěla jsem jít totiž na hotelovku a ne na stupidní ekonomku. Neklaplo to. Kdybych šla na hotelovku, tak by mi přestali platit tréninky, závody a všechno, co bylo s krasobruslením spojené. Světe div se, závodní krasobruslení není nijak levný koníček. A v tu dobu pro mě byl naprosto vším.

Vsadila jsem na špatný sen. Trvalo mi čtvrt roku, než jsem se po té nehodě odvážila aspoň zajít podívat na trénink a pozdravit kamarády. Tak strašně jsem všem záviděla a ještě víc jsem se za to styděla. Měla jsem prostě sportovní komplex a mám ho samozřejmě i teď. Vězí ve mně to pověstné co kdyby. Co kdyby se žádná autonehoda nikdy nekonala?

Za dva roky už jsem mohla soutěžit na olympiádě. Třeba bych byla ve skvělé kondici, třeba by se mi podařilo atakovat stupně vítězů, třeba...

Nikoho nikdy z dlouhodobého hlediska nezajímaly juniorské zásluhy a na jiná než medailová umístění ze světových šampionátů se rychle zapomínalo.

Moje hvězda vyhasla. Třeba v nějakém jiném vesmíru ještě září. Třeba je teď jedna z milionů možných verzí mě samotné šťastná. Nějaká ta stejná ale přece jen jiná Aurora má zdravou nohu, třeba se zrovna připravovuje na nadcházející sezónu nebo chodí na hotelovku. A možná tam někde jinde v tom jiném vesmíru je dokonce jedna má verze, která má oboje, která může bruslit i studovat, co sama chce.

Jenže já žiju v tomhle vesmíru, v debilním vesmíru, ve kterém vám jedna debilní vteřina změní život k nepoznání.

Závidím té jedné potenciální Rory její úžasný život a možná i té druhé potenciální Rory a současně s tím doufám, že jsem jediná ze všech těch verzí Rory, jejíž život nestojí za nic.

Trenéři mě ještě přemlouvali, abych začala trénovat malé děti, abych se ke krasobruslení vrátila aspoň částečně. Ale ke kluzišti jsem nemohla, všem jsem záviděla. Co kdyby se ta nehoda nestala? Kde bych teď byla? Byla jsem dobrá, možná dokonce nejlepší a pak mi to jedna debilní vteřina všechno vzala.

Jakékoliv myšlenky na krasobruslení jsem si zakázala a dodržuju to. Vrcholový sport jsem ze svého života vymazala. Neexistuje.

Letos jsem se začala zabývat svým druhým snem. Tajně jsem si dala přihlášku na vytouženou hotelovku. Přijali mě. Rozhodla jsem se pro dálkové studium, které mi umožní vedlejší aktivity. Ještě si nejsem dost dobře vědoma toho, jak to všechno zvládnu, až budu dělat dvě vysoké najednou, ale to hodlám řešit, až to nastane.

Naši se po té mé autonehodě těšili na společné víkendy. Dřív jsem je trávila na trénincích nebo na závodech a doma jsme se potkávali jen zřídka. Jenže já se místo toho uzavřela do sebe a o společně strávený čas jsem nestála.

Napřed na mě házeli jen soucitné pohledy, utěšovali mě, chtěli mi neustále pomáhat. Jenže čím víc se snažili, tím víc jsem od nich utíkala. Chtěli po mně, abych se bavila, abych našla nový smysl života, abych se přes to přenesla.

Kdyby to bylo tak jednoduché, hned bych to udělala. Ale ono to jednoduché nebylo. Takže jsme se začali hádat.

Kvůli čemu jsme se to vlastně doma hádali?

No, vlastně se furt ještě hádáme. Je toho víc.

Prý se dostatečně nevěnuju škole. Když s tímhle argumentem vyrukovali poprvé, nechápavě jsem jen otevřela pusu a málem spadla ze židle.

Mám prospěchové stipendium!

Nestydím se to přiznat. Jsem perfekcionistka a vždycky jsem byla. Potřebuju být nejlepší úplně ve všem, do čeho se pouštím. Takže i když trčím na škole, která mě nebaví, rozhodně to neflákám.

Taky chtějí, abych odjela na erasmus nebo prostě studovat do zahraničí na nějakou prestižní universitu a získala tam cenné zkušenosti a zářezy do životopisu. Po žádném cestování ani v nejmenším neprahnu. Mám podezření, že jim tuhle rádoby prospěšnou změnu prostředí poradil nějaký psycholog (Nebo psychiatr? Nikdy si to nezapamatuju.). Protože vážně pochybuju, že by mě mamka po té nehodě chtěla poslat někam pryč. I když se hádáme, nepřestala mě mít ráda. Ani já ji. Samozřejmě.

Dál chtějí, abych si našla pořádnou praxi v oboru. To je hlavně tátův výmysl, protože chce, abych nastoupila k němu do firmy a zaujala nějaké přední místo. Bok po boku, otec s dcerou. Hmmm... jako bych o to stála. Sedět na zadku v kanceláři, dělat tabulky, grafy, odhady,... Na ekonomce je hromada lidí, kterou tyhle věci berou. Hádejte co. Mě ne.

Další roztržky mezi náma dřív způsobovali i kluci. Žádného jsem totiž neměla. Jednou jsem slyšela mamku, jak se tátu snažila přimět k rozhovoru o tom, jestli náhodou nejsem lesbička. Táta tyhle její myšlenkové pochody naštěstí ignoroval. Za to jsem mu byla neskonale vděčná.

Zkrátka a dobře konec krasobruslení neproběhl tak, jak si představovali.

Nechápejte to špatně, taťka na výborných známkách ve škole nikdy nelpěl. Dle jeho soudu jsem jen strašně líná, neb ani teď bez sportovního vytížení nechodím na žádné užitečné praxe nebo ty hodnotné brigády. V životě prý nejde o známky ale o zkušenosti. Jako bych to nevěděla! Ale mít dobré známky mi jde. Zkušeností se bojím. Co když najdu něco, co mě bude bavit a život mi to zase sebere?

Největším trnem v oku jim oběma je můj způsob vydělávání peněz.

Bylo to tři čtvrtě roku po autonehodě, kdy mi naši začali vyhrožovat utnutím kapesného v případě, že si nenajdu nějakou tu jejich praxi. Postavila jsem se k tomu po svém. Sbalila jsem si věci ze svého pokoje a přestěhovala si je dolů do garsonky, kterou většinou obývala babička, když u nás byla na návštěvě. Našla jsem si práci dle vlastního výběru a začala jsem jim platit nájem. Nechtěli o tom ani slyšet, ale nedala jsem jim na výběr. Našla jsem si, kolik by pronájem takové garsonky stál, a tak jim nechávám každý měsíc peníze v obálce na kuchyňské lince. Už na mě nemají žádnou páku, z domu by mě nikdy nevyhodili.

Začala jsem si vydělávat jako tanečnice v Mystery Pub. Tancuju (ve vší počestnosti samozřejmě!) na takových těch vyvýšených pódiích, abych lidi na parketu dostala do toho správného varu. Napadalo mě to, když jsme byly jednou pařit a Julie do mě hučela, že bych to svedla mnohem líp.

Při směně jsem vždycky zmalovaná, mám na sobě nějaké to bolerko a mini kraťásky. Žádné další svlékání se nikdy, opakuju nikdy, nekonalo. Má to celou řadu výhod. Baví mě to, perfektně se u toho odreaguju, jsem v pohybu, musím se udržovat v dobré kondici, abych zvládla odtancovat pár večerů v týdnu a vypadala u toho celou dobu skvěle. Zpocená červená zdechlina by nikoho do varu nedostala. A co je na tom nejlepší? Je to velmi štědře placené.

Kdykoliv mám z nějakého „diváka“ špatný pocit, stačí mrknout na sekuriťáky a ti ho hned vyvedou. Stává se to naštěstí zřídka. Přece jen mým hlavním úkolem je roztancovat dav, ne se tam jen svíjet v sexy pozicích a roztahovat nohy.

Ale teď zpět ke klukům a mým vztahům s nima. Kluci. To vždycky bylo složité téma a teď to není o nic jednodušší. Když jsem krasobruslila, prostě nebyl čas. Sem tam se mi někdo na závodech líbil. Ale kvůli nedostatku času došlo maximálně na pár malých randíček a líbání.

Mamka může být v klidu. Lesbička nejsem, tím jsem si jistá.

A po té autonehodě jsem prostě neměla na lidi náladu. Když jsem se z toho trochu vzpamatovala, jak tomu naši s oblibou říkali, zjistila jsem, že se mi žádný kluk nelíbí. Pokud se mi líbil aspoň fyzicky, vyklubal se z něj povrchní idiot. K tomu, aby se mi někdo dostal pod kůži, jsem nikomu nedala příležitost.

Bylo mi dvacet, s nikým jsem do té doby nespala a naši už prostě byli z absence kluků v mém životě nesví. Ruku na srdce, já taky.

Neodřízla jsem se od lidí schválně. Jen jsem se na ně nechtěla fixovat. Na druhou stranu jsem nechtěla skončit jako stará panna. Takže jsem si dala stupidní předsevzetí (samozřejmě ne kvůli rodičům ale kvůli sobě). Rozhodla jsem se stihnout svůj první sex dřív, než dosáhnu naprosté dospělosti, tedy i v USA, před 21. narozeninama. Předsevzetí jsem splnila. Nejsem na sebe pyšná to vážně ne. Stejně jsem ale ráda, že už to mám za sebou.

Kluci jsou teď jediným bodem mého bídného života, který mi naši schvalují. Jak k tomu došlo?

Na oslavě narozenin rodinného známého jsem se seznámila s klukem, synem oslavence. O dva roky starší, vcelku sympaťák, přesněji řečeno zatraceně sexy sympaťák. Studuje ekonomku, na rozdíl ode mě dobrovolně. Akorát se vrátil z ročního pobytu v zahraničí. Zkrátka a dobře dělá všechno to, co po mně naši chtějí. Dokonalá partie.

Lidí bylo na té party spousta. A rozhodně jsem tam nebyla jediná pěkná mladá holka. Stejně jsem si po chvíli bloumání všimla, že ze mě nespouští oči.

Nalila jsem do sebe pár sklenek šampáňa na povzbuzení a šla na věc. Jeho svedení mi nedalo vůbec žádnou práci, jak jsem říkala, už jsem ho zaujala.

Oslava se konala u nich doma. Stačilo naznačit, že jsem svolná a že si mě má odvést do svého pokoje.

První sex jsem tedy měla za sebou. S Adamem. Neřekla jsem mu, že jsem panna, takže z toho byl pěkně v šoku. Nebyl nijak něžný ani opatrný.

„Tos mi to do prdele nemohla říct?!“ obořil se na mě po sexu.

No, asi mohla... Ale nemusel na mě hned takhle vyjíždět. „Proč? Pak by sis dal víc záležet?“ snažila jsem se ho tak trochu laškovně popíchnout, ale to už mi bylo jasné, že je to totální idiot.

„S pannama nešukám!“

Spadla mi brada, jak jsem tohle sakra měla komentovat?! Hajzl!

Potom následovalo pár trapných minut, během kterých jsem hledala své oblečení, snažila se dělat, že mě nenaštval, aspoň trochu důstojně se obléct a nepřipadat si jak laciná děvka.

„Chodíš s někým?“ zeptal se mě.

Zamračila jsem se na něj, aby mu bylo jasné, že mu do toho nic není. Ale stejně jsem mu odpověděla. „Ne,“ taky jsem totiž nechtěla vypadat jako štětka, co si to radši poprvé rozdá s někým jiným než se svým přítelem.

„Hm...“

„Co hm?“ vyjela jsem na něj. Nikdy jsem nebyla zrovna krotká povaha.

„Tak budeš chodit se mnou.“

To už mi spadla brada podruhé. „Co prosím?“ To si ze mě snad dělá...

„Spíme spolu, chodíme spolu. Nejsem partie k zahození,“ pronesl nechutně samolibým tónem. „Jsi přece dcera Jaroslava Kmenta?“

Přikývla jsem, i když mi tak trochu unikal smysl jeho slov.

„Naši mi o tobě říkali. Stejně nás chtěli dát dohromady.“

Toliko k tomu, že jsem ho mezi všemi sličnými dívkami zaujala. „To by nešlo...“ zaprotestovala jsem.

„Tak budeme předstírat, že spolu chodíme. Otec má pocit, že jsem se v Americe měl vybouřit a teď už mám víst spořádaný odpovědný život,“ pronášel to takovým tím přemoudřelým tónem, kterým puberťáci obvykle parodují své rodiče.

Začala jsem nad tím přemýšlet. Možná to nebyl až tak hloupý nápad, jak to ze začátku znělo. Měla bych přítele, kterého mi rodina schválí, konečně by to přestali řešit a nemuseli by spekulovat o mé sexuální orientaci. Takže jsem souhlasila.

Do dvou týdnů od domluvy se z toho našeho vztahu stala rutina. Jednou týdně jsme na večeři u nás doma a jednou týdně to zase Adamovi oplácím svou návštěvou u nich. Předstíráme zamilované hrdličky a zatím nám to všichni baští i s navijákem. Už jsme spolu několikrát pózovali na fotkách do rodinného alba a musím říct, že působíme dost věrohodně.

Adam se občas chová jako kretén, ale není to nic, co bych nezvládla. Dvakrát se ukázal v klubu, kde tančím, ztropil mi tam žárlivou scénu a snažil se mě dostat z pódia.

„Když už spolu chodíme, tak se nechovej jako kurva!“ ječel na mě. Musela jsem povolat sekuriťáka. Naštěstí zrovna pracoval Pavel, takže z toho nedělal vědu a nenabonzoval mě. Přesně z tohohle důvodu mají totiž naši partneři vstup do klubu zakázaný.

Navíc já Adama nepozvala ani si ho nepřivedla, takže by mě pěkně naštvalo, kdybych z toho měla mít malér. Adam byl tu noc ožralý a další den si to ani nepamatoval.

Sem tam jsme nuceni přespat jeden u druhého. Oboje rodiče se tváří, že nejsou včerejší, takže spolu vždycky sdílíme pokoj i postel, oba máme dvojlůžko, takže se to dá přežít. O nic se od toho mého „poprvé“ nepokusil a sex po mně znovu nechtěl, ani náznakem. Naštěstí.

Párkrát jsem ho potkala ve městě. Vždycky byl s výrazně starší přeudržovanou ženou. Pokaždé jinou ale typ to byl stejný – vysolárkovaná nádhera s tunou makeupu, která už má svá nejlepší léta dávno za sebou. Napřed jsem si myslela, že je to jen náhoda. Teď už se nemůžu zbavit dojmu, že chodí se zajištěnýma ženama, co si rády vydržují mladé zajíčky. Nebo ho prostě berou zralé zkušené ženy? Upřímně? O druhý variantě pochybuju.

Z toho, co jsem pochopila, moc dobře nevychází se svým otcem, který mu nejspíš pozastavil příjmy. Adam to řeší očividně jinak než já.

Přiznávám, že se občas neubráním a dumám nad tím, jak to vlastně má, ale může mi to být vcelku ukradené. Celý Adam mi je ukradený, dokud naše dohoda na obelstění rodičů funguje dobře.

Během pár hodin v jeho přítomnosti mi došlo, že to není žádný génius, za kterého se sám považuje. Jednotlivé ročníky školy s těží prolézal. Nemám s ním absolutně nic společného, dvakrát až třikrát týdně chodí pařit a většinu času tráví u počítače sledováním a sdílením rádoby vtipných videí, perverzních snímků,...

Fandí fotbalu. Asi jsem jen jako každá přihlouplá holka, které fotbal prostě připadá stupidní a nic jí neříká. Na můj vkus je fotbalové hřiště moc velké, hráči běhaj moc pomalu, často padaj a simulujou. Kdyby si natloukli na ledě tolikrát co já, tak by je každé malé škobrtnutí nemohlo přikovat k zemi natolik, aby bylo zapotřebí nosítek a lékařů. Netvrdím, že simulujou všichni a děje se to pokaždé... asi mám jen štěstí na zápasy.

Nikdy nic nečetl (nejspíš ani skripta, jsem ochotná uvěřit tak maximálně kreslenému vtipu s bublinou), z filmů ho zajímají jen ty akční,... No prostě jsme pravý opak spřízněných duší.

Pod tou jeho sexy sympatickou fasádou jsem bohužel nic nenašla. Jenže tenhle náš dosavadní vztah mi prostě vyhovuje. Je to cesta menšího zla. Když mě naši k něčemu ukecávaj, prostě si vymyslím, že nemám čas, protože s Adamem zrovna něco... a je už jedno co.

Příští týden se u Adama chystá další významná oslava. Adamově babičce je 80 let. Tentokrát by se to mělo odehrávat jen v úzkém rodinném kruhu. Napřed jsem z toho moc nadšená nebyla. Čím míň lidí, tím víc se budeme muset před všema přetvařovat. Pak mi ale oznámili, že v rámci oslavy naplánovali i gratulace k mým 21. narozeninám, nemohli by přece zanedbat milovanou přítelkyni svého syna. Takže teď jsem vlastně ráda, že tam bude jen pár účastníků, vážně netoužím po miliardě lidí, která by na mě civěla.

Jasně, že v práci na mě taky civí dav, ale je to mnohem anonymnější a nikdo z nich vlastně ani neví, jak se jmenuju.

2.

Holčičí den s mamkou nám právě začal.

Na stole přede mnou stojí pořádný hrnek cappuccina s hromadou mléčné pěny posypané kakaem a vedle na talířku ještě jahodový dort. Mamka si naproti mně užívá své oblíbené latté s vanilkovou příchutí a jablečný koláč.

Běžně se takhle neládujeme. A snídaně se skládá buď z nějaké kaše, jogurtu s ořechy nebo klidně jen samotného ovoce, jenže narozeniny jsou výjimečná příležitost a tak šel zdravý životní styl stranou.

Hlady už jsem málem šilhala a měla jsem dojem, že melu z posledního. Ani v tom nejdivočejším snu mě nenapadlo, že předávání sourozenců na tábor se takhle protáhne. Jinak bych po tom ranním běhu a sprše zbodla aspoň banán. Když jsme se posadily ke stolku v kavárně, měla jsem pocit, že se mi už stěny žaludku požírají navzájem.

„Prozradíš mi konečně, cos na dnešek naplánovala?“ úmyslně u toho mamce přehrávám jeden prosebný obličej za druhým. Mamka mi do teď odmítala říct co, že nás to vlastně čeká za super dívčí jízdu. Jen po mně chtěla, abych si udělala volno na celý den. Jako bych přes prázdniny měla něco na práci. Teda kromě občasného hlídání Tobyho a to mi počínaje dneškem pominulo.

Naštěstí mamka souhlasila, že jí se mnou stačí bílý den a noc si můžu klidně propařit s Julčou.

„Už bych mohla, viď beruško,“ mrká na mě spiklenecky.

„To bys mohla. Vždyť jsem ani pořádně nevěděla, co si mám vzít na sebe!“

„Ale no tak! Říkala jsem, že něco hezkého, ale ať tě z bot nebolí nohy,“ ohradí se trochu dotčeně.

Nevěděla jsem jestli se mám obléct jako do divadla nebo na výlet.

Měla jsem za to, že jsem si oblečení vybrala řádně dle jejího pokynu. Vzala jsem si balerínky a ležérní šaty, radši jsem si do kabely hodila svetr, kdyby mě náhodou chtěla vzít do něčeho klimatizovaného. Ještě doma mě sjela nesouhlasným pohledem, naštěstí, si své soudy nechala pro sebe.

Tak dobře, přiznávám, že ty šaty už novotou zrovna nezáří a baleríny se nedají označit už ani za okopané.

Mamka je oblečená jako vždy velmi elegantně. Uctívá totiž, dle jejího názoru bezchybnou a dokonalou Audrey Hepburnovou a její motto: „Elegance je jediný styl, který nikdy nevyjde z módy.“ Rozhodně nevypadáme jako matka s dcerou, spíš jako dáma, která zrovna adoptovala chudou sirotu.

„Dobře takže po snídani půjdeme do zoo,“ prozrazuje mi.

„Fakt?!“ Nepřeslechla jsem se? Řekla, že půjdeme do zoo? „To jako vážně?“ ubezpečuju se ještě jednou. Vždycky se mnou totiž do zoo odmítala chodit a musela mě tam brát babička. Mamku prý nebaví courat po parku se zvířaty v klecích. Spíš bych ale řekla, že to má něco společného s tím, že její táta je přírodovědný profesor.

„Vážně. A nedívej se na mě tak nebo si to ještě rozmyslím.“

Okamžitě radši nasazuju ten nejneutrálnější výraz, kterého jsem schopná. I tak mi ale cuká koutek úst. Tohle je z maminčiny strany obrovská oběť a vážně si jí cením.

„Na oběd půjdeme do tvé oblíbené pizzérie. A pak nás čeká pořádná dávka nakupování.“

Nakupování? Ale ne... Nikdy nepatřilo k mým oblíbeným činnostem, mám na to hrozně malou výdrž. Zvládnu tak maximálně pár svých vyvolených krámů, ve kterých vždycky něco najdu. Ale hodiny bloumat po nákupních centrech? Nikdy mi hlava nebrala, proč to někdo dělá, a jak je možné, že nemá nic lepšího na práci. Mamka naopak „lov oblečení“ praktikuje s chutí a pravidelně. Ještě, že Sofie je v tomhle po ní, takže už jí nosiče a panenku, kterou by oblékala, nemusím dělat jen já.

V první chvíli si v duchu nespokojeně mrmlám. Zoo? Jo. Krámy? Ne. Teď mi ale dochází, že můj šatník přímo křičí po obměně. Vím, že mámu ty mé seprané vytahané kousky štvou (několikrát do týdne mi to nezapomíná vyčíst), mně by starý oblečení nevadilo, kdyby mě dnes nečekala Pořádná Pařba, kterou si prostě hodlám užít. Jediný, co v mé skříni ještě vypadá nositelně, jsou plesové a večerní šaty, které obvykle provětrám tak jednou za rok.

A čím to? Nějak jsem nepřekousla nošení oblečení, které mělo něco společného s krasobruslením. Třeba vypasované jeany a košile, ve kterých jsem cestovala na své poslední závody? Stejně jako většina mého šatníku to prostě letělo do popelnice. Pak jsem si sice vyčítala, že jsem to aspoň neodnesla na charitu nebo na nějaké jiné sběrné místo... Pozdě. A nové oblečení jsem si prostě nepořizovala.

„Na odpolední kávu se k nám přidá táta. Chceme ti hlavní dárek předat společně.“

„Hlavní dárek?“ tak trochu nechápu, myslela jsem, že prostě dostanu to, co mi dnes v krámech vybereme.

„21 ti je jednou za život.“

Všechno probíhá až moc poklidně. Stále čekám, kdy se to pokazí. V zoo to nemělo chybu. Mamka se ke všemu stavěla se zdravou mírou nadšení, nevyhýbala se žádnému z pavilonů, četla si cedulky u výběhů a dokonce byla ochotná se fotit v takových těch vyříznutých hlavách medvědů. Zkrátka a dobře nestačila jsem zírat, jak se kvůli mně dneska překonává.

Nakonec jsme zoo opustily s hodinovým skluzem, oběd jsme si odbyly fastfoodovým salátem ještě v zahradě s tím, že pizzérku mám teď u mamky schovanou na jindy.

Z nakupování už jsem tak odvařená nebyla, zvrhlo se to víc, než jsem čekala. Mamka mi byla ochotná pořídit úplně vše, na čem mi byť jen na okamžik ulpěl pohled. Po několika obchodech jsem se radši dívala jen na pokladnu, jenže dneska by mi snad koupila i tu. Každá jsme z krámů odcházely s hromadou tašek a krabic. Na závěr bojové výpravy zjevně nazvané „Roryin nový šatník,“ jsem mamku donutila jít do klenotnictví. Bylo mi líto Sofie, která je z takovéhle události obvykle jen velmi nerada vynechávaná, tak jsme jí vybraly aspoň „super cool“ náušnice. Prodavačka tvrdila, že tyhle teď u puberťaček hrozně letí. Já bych si to do uší nikdy nedala.

Když se k pochůzkám po obchodech přičetla ještě zoo, byl to poměrně vyčerpávající program. Takže jsem byla pekelně ušmajdaná. S přehledem zvládnu uběhnout dvacet kilometrů a budu míň unavená, než z tohohle pomalého bloumání. Z klenotnictví jsem už tvrdošíjně odmítla jít kamkoliv jinam než do smluvené kavárny čekat na tátu. Mamka sice ještě nákupů dost neměla a nadšeně by pokračovala, ale můj vražedný výraz ji naštěstí zarazil. Což bylo taky neobvyklé, za normálních okolností by mě po krámech vlekla bez milosti dál.

Táta už na čeká, schovaný pod slunečníkem. Zrovna telefonuje a místo pozdravu na nás jen tázavě zdvihá obočí, stěží se se všemi těmi věcmi vejdeme k jednomu stolku.

„Dámy,“ oslovuje nás, když konečně utíná hovor. „Doufám, že mi na účtu ještě něco zbylo,“ teď se snaží o přísný výraz. Nejde mu to.

„Neboj, brala jsem to ze svého dámského konta,“ mamka má speciální účet, na který si každý měsíc dává stranou peníze na babinec. S kámoškami zpravidla jednou do roka vyráží do některé z evropských metropolí odpočinout si od chlapů a od rodin. Mamka sice vždycky tvrdí, že ona si od nás odpočinout nemusí, ale já jí to nevěřím.

„Tak to teda ne. Dohodli jsme se, že dnešek je na mě!“ táta se fakt tváří naštvaně. Nejspíš jí zase řekl, ať používá jeho kartu a mamka to zase ignorovala. Je to taková jejich klasická hádka. Táta si vždycky děsně zakládá na tom, že se o svou rodinu dokáže ve všem postarat. „Livii jsem si pořídil úplně od jiných věcí, než je uklízení baráku a chození do práce,“ slyšela jsem ho jednou říkat babičce.

Mamka má s kamarádkou z medicíny na půl ordinaci praktického lékaře. Do práce chodí na 2,5 dne v týdnu a i tak se to tátovi moc nelíbí. Absolutně jeho přístup nechápu. Po mně by chtěl praxi, brigádu, vysokou školu,... a po své ženě, aby seděla doma na zadku a starala se tak maximálně o děti. Radši už jsem se nad tím přestala pozastavovat.

Po chvíli to jejich handrkování přestávám poslouchat. Pozoruju lidi procházející okolo. Jde tam jedna tak strašně vypadající ženská, že z ní málem chytám záchvat smíchu. Ne, že by byla oblečená nějak děsivě, co lidi nosí, je jejich věc a je mi to úplně jedno, ale ta ženská vypadá jak klaun. Nikdy by mě nenapadlo, že se tyhle maškary vylepšený plastickou chirurgií promenují i po Praze. Chtěla jsem na ni upozornit mamku, ale ta se stále dohaduje s tátou o placení a neplacení útrat.

Pohledem přejíždím z jednoho kolemjdoucího na druhého, až se zarážím na vysokém týpkovi. Hmmm... vysportovná postava. Vysoký sportovec. Kombinace, která mě vždycky přitahuje. Má na sobě žabky, kraťasy a rozepnutou košili s krátkým rukávem, jak nějaký frajírek na Ibize, což se mi obyčejně nelíbí, ale v jeho případě... Chtěla bych si pořádně prohlídnout jeho obličej, ještě je docela daleko, ale přibližuje se. Škoda, že mu přes ty brýle nevidím do očí.

Jako by slyšel mé přání, zdvihá ruku ke svým zrcadlovkám a dává si je nahoru na hlavu.

V tu ránu přestávám dýchat.

Já ho znám. To je... to snad není pravda, to nemůže být... ale je to on!!! Můj nejoblíbenější sportovec! Má platonická láska. Chlap, co se na mě z obrazovky usmívá pokaždé, když si zapnu počítač. Jediný aspekt mého bývalého života, který jsem nevymazala.

Dvojnásobný olympijský vítěz ve sjezdovém lyžování. První sjezdař v historii, kterému se kdy podařilo obhájit zlato. Dominik Výborný! Po svém druhém zlatém úspěchu ohlásil konec kariéry. Slyšela jsem zvěsti o touze utnout to v tom nejlepším a něco o chatrném zdraví jeho dědy.

Jako malý přišel o rodiče, vyrůstal tedy u babičky a dědy ve Spojených Státech, kde taky trénoval. Byl to miláček i tamějších obyvatel. Každý jeho úspěch slavili, jak kdyby reprezentoval je a ne Českou republiku. Často se objevoval po boku hereček, modelkovsky vyhlížejících sportovkyň a poslední titulky hovořily o vášnivém románku s jedním z andílků Victorias‘s seecret.

Jen kvůli němu si jednou za čas rozklikávám na netu i společenskou rubriku a pídím se po nějakých těch novinkách.

A teď si tu kráčí z masa a kostí jen kousek ode mě. Fascinovaně na něj zírám. Dokonce tak okatě, že snad i cítí můj pohled, otáčí se mým směrem, pobaveně se ušklíbá a mrká na mě. Musím být rudá jak rajče, přesto se od něj nedokážu odvrátit. Rozhodně jsem ho pobavila ještě víc, protože na mě mrká ještě jednou a dokonce mi mává, pak se otáčí na svého společníka a kráčí si dál.

Bože! Proč musím být jak malá puberťačka? Ani Sofie by se netvářila tak trapně a tu by navíc aspoň omlouval její věk. V duchu nad tím však mávám rukou. Je to fuk. Už ho nikdy neuvidím. On mě nezná a na fanynky mého ražení musí být zvyklý.

Už jednou jsem se s ním setkala tváří v tvář a to, když jsem ho jako patnáctileté ucho žádala o podpis na fotografii. Dodneška mi visí zarámovaná na zdi.

„Hej!“ okřikuje mě mamka a prsty mi luská před očima. Slovo hej se k ní vůbec nehodí, což znamená, že se mou pozornost snaží zaujmout už delší dobu.

„Co je?“ ptám se zmateně.

„Vůbec neposloucháš...“ mračí se na mě, jak kdybych něco provedla.

„Promiň, já... no, to je fuk. Co se děje?“ zjevně už se dohádali.

Táta protáčí oči v sloup. „Tak tedy ještě jednou,“ dělá dramatickou pauzu. „Dostaneš od nás takový větší dárek,“ po stolku ke mně posouvá svou dlaň, až teď registruju, že pod ní něco skrývá. Velice pomalu zdvihá ruku a snaží se tak zvýšit mé napětí.

Napnutá nejsem. Nic od nich nechci. Ty doby, kdy jsem je o něco prosila a žádala jsou dávno pryč, jestli vůbec byly. Škemrala jsem tak nanejvýš o nové kostýmy.

Mamka mi chtěla koupit oblečení, tak jsem ji nechala. Stejně to nebylo ani tak pro mě jako pro ni, protože už se styděla za to, v čem chodím.

Teď jsem ale vážně překvapená. Jsou to klíčky od BMW. Tedy pokud si ze mě jen nestřílí. Třeštím na ně oči, napřed na klíčky a pak i na své rodiče. Neudělala jsem nic, čím bych se o atuo zasloužila.

Táta mi ještě upřesňuje, že jsou od X6. Sakra! Vím, že si to nezasloužím a měla bych to odmítnout, ale X6 je můj vysněný pojízdný tank.

Nenávidím malá auta typu Fabie natož pak nějakého Smarta, i kdyby to byl malý Mercedes nikdy bych si do toho nesedla, leda že by to byly jediné dopravní prostředky na silnici. Nemohly by tam být žádné autobusy, žádné náklaďáky,... Jen v opravdu velkých autech si připadám relativně bezpečně, natolik bezpečně, abych to riskla a sedla si do nich. Chudinku Fábinku něco většího spolehlivě rozmačká.

„To nemyslíte vážně?!“ slyším se nadšeně a nevěřícně vykřiknout. To je snad ještě větší šok než výlet do zoo.

Oni se snad zbláznili.

Chovám se k nim hrozně, tedy oni ke mně taky aspoň z mého úhlu pohledu,... Ale jsou to rodiče a mají to v popisu práce. Když se potomek nechová podle očekávání, tak mu přece rodiče dávají pořádnou čočku a ultimáta. Vypadá to, že se rozhodli pro změnu přístupu. Ale bavorák?! Nedává to smysl. Něco mi uniká.

Dřív jsem s tátou v létě ráda jezdila sporťákem bez střechy. Dnes bych do toho vlezla, jen kdybych byla v autě sama a chtěla spáchat sebevraždu.

Já mám X6!!! Zbrkle vstávám, až se mi daří rozkymácet stůl. Div, že se nic nepřevrhlo a nevylilo. Jednoho po druhém je rozjařeně objímám a dávám jim pusu na tvář.

„Konečně mi přestaneš krást auto,“ říká mamka, aby to celé osvětlila a já si nepřipadala tak trapně a nevděčně.

Začínám se bát, že to nebude jen tak, že auto bude něčím podmíněné. „Jaký to má háček?“ dožaduju se v okamžiku, kdy opadne první nával nadšení a udeří do mě podezřívavost.

„Žádný háček,“ usmívají se na mě oba a já už vím, že přijde ono pověstné ale.

„Ale,“ tradááááá a je to tady. „Chtěli bychom,“ velmi napínavě to táta zdržuje. „Abys přestala s tou svou brigádou.“

No jasně. Jak jsem mohla věřit, byť jen na okamžik, že v tom nic není? Jak jsem mohla být tak naivní?! „Když tancování nenechám, tak mi auto zase seberete?“

„Ne,“ ubezpečuje mě táta, což mi připadá vážně divné. „Byl bych rád, kdybys zvážila praxi aspoň u mě ve firmě. Pokud trváš dál na placení nájmu, tak si přece můžeš vydělat u mě. Je to jen návrh ke zvážení. Nic za tím nehledej.“ V tom mu začíná na skleněné desce stolku vibrovat mobil. „Holky, budu se s vámi muset rychle rozloučit,“ mamce strká do ruky bankovku, Masaryka, s tím, že to máme teďka na zaplacení. „Užijte si zbytek dne a Rory,“ otáčí se na mě. „Večer žádný blbnutí. Domů jeď jedině s Vláďou. Už jsem ho kontaktoval, aby byl připravený,“ dává mi pusu na čelo a mizí.

Vladimír alias Vláďa je taxikář, jehož služby jsme si velmi štědře předplatili. Táta moc dobře ví, že bych k nikomu jinému do auta nevlezla, je to jediný taxikář, který jezdí pořádným autem, Hummerem.

„Neměli byste mě takhle rozmazlovat,“ říkám mamce upřímně, když si prohlížím klíčky od svého nového vozu. Cítím se provinile. V tom mi to dochází. O to jim šlo. O to, abych se jim cítila zavázaná, abych se cítila trapně, až jim nebudu chtít v něčem vyhovět. Sakra, jsou vážně dobří.

Teď už míříme domů, před přípravami na party musíme vše nachystat na zítřek. Mamka nebude doma, má nějaký jóga maraton či co. Já budu určitě po propařené noci dospávat, ale ve čtyři má přijet babička. Nikdy by nepromeškala moje narozeniny.

Je to ta nejhodnější a nejchápavější ženská na světě. Mamky jí bylo líto, když se na ni vlastní rodina vybodla, takže nám vždycky byla na blízku ochotná se vším pomoct.

Navíc se ke všem mým rozhodnutím staví chápavě.

Plány na večer se nakonec trochu změnily. Julča dorazila o něco dřív.

„To je taková kráva!“ rozčiluje se už ve vstupních dveřích a celou cestu do garsonky děsně hudruje.

Akorát si dodělávám make up „Co zase provedla?“ přesně vím, o kom je řeč. O Lukášově přítelkyni, tedy přítelkyni Juliina bratra.

„To je jedno, prostě je to kráva! Totálně vymaštěná!“ soptí do polštáře. „Jak s takovou nánou může chodit?!“

„Tak řekneš mi to nebo ne?“ vždycky na ni nadává, aniž by mi řekla, co že to ta kráva vymaštěná udělala tentokrát.

„Jestli se s ní po tomhle nerozejde, tak je to ten největší idiot na světě!“

„Odmítám to komentovat.“ Vím, že mi to řekne, baví ji, když to z ní páčím, ale já na tu její šarádu dneska nemám náladu. Už tak se cítím dost zmanipulovaná kvůli té X6.

„Hej... to není fér!“ stěžuje si zklamaně.

Já jen lhostejně krčím rameny a nebráním se svému vítězoslavnému úsměvu. Tuhle hru „Lukášova nevhodná přítelkyně“ hrajeme často. Je to už rok, co Lukáš začal chodit s tou... tak ráda bych řekla s hloupou blondýnou, jenže ona je bruneta. Určitě se jen snaží svou blond hřívu zamaskovat, určitě se nechala obarvit. Jinak to prostě vysvětlit nejde. Její inteligenci totiž nejvíc vystihuje jeden vtip.

Víte, jak umírají mozkové buňky blondýnek?

Osamoceně.

Rozum sice nepobrala, zato je neskutečně nádherná. Je to snad nejhezčí holka, jakou jsem kdy viděla, takže docela chápu, že s ní Lukáš chodí. Možná mu dokonce imponuje, že je hloupá. Vedle ní si musí každý připadat jako Einstein.

Konečně Julii došlo, že to z ní tahat nebudu, takže se zhluboka nadechuje. „No... byli jsme na mý narozeninový večeři. Byla jsem natolik šlechetná, že jsem se s Lukášem skoro nehádala, že ji tam nemá brát,...“

„K věci,“ přerušuju ji, protože se mi vážně nechce poslouchat pěti minutové vyprávění o tom, jak jsou to její narozeniny a jak si přece může sama rozhodnout, kdo tam bude.

„Jsi zlá.“ Vrhá na mě zamračený pohled, aby mi dala jasně na jevo, že se jí vůbec nelíbí, jak ji nechci vyslechnout. „Jako dezert si objednala pekanový dort. Chápeš to?! Pekanový!“

Nechápu. Ať přemýšlím, jak přemýšlím, netuším, proč je pekanový dort společenské faux pas nebo proč by to někoho mělo pohoršovat. „No a?“

„Je alergická na ořechy!“

Tak při tomhle sdělení jsem si málem vypíchla oko. Právě se snažím o krásné oční linky a přijde něco takového. Oko mám naštěstí stále na svém místě, ale na tváři mám černou čáru a dusím se smíchy. Dát si pekanový dort s alergií na ořechy? To může udělat jen Andrea. Teď mi ovšem dochází, že to až zase tak vtipné není. „A je v pohodě?“

„Lukáš to odhalil těsně před tím, než si dala do pusy první sousto.“

Uf, tak teď už se zase můžu smát bez výčitek.

„Víš, jak se seznámili?“ Tu historku jsem samozřejmě slyšela už milionkrát, Julie to moc dobře ví, ale očividně ještě není připravená opustit téma nenáviděné osoby. „Lukyn mě jel vyzvednout k divadlu. Čekal tam u mámina Cayenna a Andrea k němu přišla. Prý, jestli je to auto jeho!“

„A on jí řekl, že jeho rodičů...“ pokračuju místo ní.

„Přesně tak.“

„A i když jeho nebylo, stejně mu číslo dala. Vidíš, není to zlatokopka, za kterou ji máš.“

„Snažíš se mě naštvat?“

Snažím se znova si nevypíchnout oko a napravit škody, co jsem před chvílí na svém obličeji napáchala, ale samozřejmě se ji snažím především naštvat. Tuším, jak záškodnicky se mi blýská v očích.

„Snažíš...“

3.

Než jsme vyrazily tancovat, tak jsme šly ještě do coctail baru.

Tak jo, už za sebou máme dva drinky, jejichž základem je vodka. Vždycky se napřed dohodneme, co budeme večer pít, jestli víno nebo vodku. Už jsme se dávno poučily ze začátečnických chyb, kdy jsme míchaly jedno přes druhé a končily s hlavou v záchodu. Dneska jsme to chtěly pořádně roztočit a k tomu se víno zrovna dvakrát nehodí. Vodka tedy byla jasná volba.

Už tyhle dva drinky nám vehnaly krev do tváří a povolily uzdu soudnosti. Julča laškovně pomrkává na barmana.

„Takže jako vždycky? Já jsem Anna a ty Petra?“ ujišťuju se. Pokaždé si v klubu hrajeme na své fiktivní já. Lžeme úplně ve všem, jak se jmenujeme, co studujeme,... A zásada číslo jedna – NIKDY nedáváme správné telefonní číslo.

„Jo, jo jsem Peťulka, studuju VŠCHT se zaměřením na potraviny,“ přikyvuje.

„A víš, na čem jsme se dohodly. Žádný chlapi, jo? Ani sponzory!“ Když už jdeme někam pařit, tak mezi sebou soutěžíme. Většinou o to, které z nás dvou se podaří rychleji zajistit pití od nějakého „sponzora“. Nikdy to moc dlouho netrvá.

Ani jedna nejsme zrovna k zahození. Julča mě převyšuje o deset centimetrů, není to sice žádná ultra štíhlá modelka, ale má dokonalou pusu a velká prsa, za která by každá ženská na světě vraždila.

Já jsem malá štíhlá vysportovaná. Jestli se mi na mně něco líbí, tak rozhodně moje vlasy, mám jich fakt hodně, jsou tmavě hnědý a nikdy jsem si je nemusela barvit. Kluci většinou mluví o mých očích, ale je to až moc ohrané klišé na to, abych jim věřila. Mám úplně normální oči, takový oříškový.

Trošku se nám to v coctail baru protáhlo. Nějak jsme se zapomněly dívat na čas, takže máme obě pár zmeškaných hovorů a nepřečtených zpráv od Lukáše.

Když se Julii znovu rozsvěcí mobil, tak už hovor přijímá. „BRÁŠKO!“ křičí do telefonu. „Je tam ta kráva s tebou?“

Ticho, Lukáš nereaguje.

„Jestli je tam ta koza s tebou, tak tam stejně nejdu.“

„Ježiš! Kolik už si toho vypila?“ slyším z telefonu.

Radši jí ho vytrhávám z ruky. „Rory,“ informuju ho. „Ona je v tom nevinně, barmanovi se líbí, a tak mu nad jejím drinkem asi opakovaně ujela ruka.“ Což byla pravda. Měla v každém pití minimálně dvojitého panáka, tu část, kdy s barmanem Julča flirtovala, pro jistotu vynechávám. „Akorát za váma vyrážíme.“

Ticho.

„Lukáši, si tam?“ ptám se neb slyším jen klasický diskotékový kravál.

Ticho.

„Lukáši?“ zkouším to znovu.

„Promiň. Vteřinku.“

Zase ticho.

„Hele, Andrea už chce jít domů...“ ozývá se konečně a zní sklesle.

„Nevadí. My to zvládneme samy.“ Stejně pochybuju, že bychom tam pařili společně.

„Nemám tu na vás počkat? Posadím ji do taxíka a...“

„Ne,“ okamžitě ho zarážím. „Jeď s ní. Andrea by na tebe byla naštvaná.“

„Seš si jistá?“ teď zní zase ustaraně.

„Ano, velký bratře.“

„Myslím to vážně. Vždyť už teď je opilá,“ pronáší to takovým tím káravým tónem.

„Zvládneme to, velký bratře, buď bez obav. Nepotřebujeme bodyguarda.“

Zvolily jsem radši pěší přesun, chtěly jsme trošku vystřízlivět a okysličit si mozek. Možná jsem trochu paranoidní a přijdu lidem šílená, když odmítám nasednout do normálního auta, a nebojím se chodit večer po hrůzostrašném centru Prahy.

Jenže v autě toho hrozně málo ovlivníte. Okolo je příliš dalších proměnných. Navíc naši trvali na tom, abych se naučila i nějaký bojový sport, mám za sebou kick box a lekce sebeobrany.

Julča je naštěstí jen ve vážně dobré náladě. Už jsem se chvíli začínala bát, že je fakt moc opilá a budeme to muset zabalit. Od večeře už to bylo dlouho, tak jsme to ještě vzaly přes hladové okýnko a každá jsme si dala osminku pizzy.

V klubu je přirozeně narváno až k prasknutí. Po rychlém obhlédnutí situace míříme rovnou do nejvyššího patra, kde se nekouří ani netancuje. Je to jak zasklený balkón s výhledem na parket, sezením a barem. Julča jde na toaletu a na mě zůstává zajištění pití.

„Dvakrát vodku s ledem, jeden jahodový džus a jemně perlivou vodu, prosím,“ objednávám si u fešáka. Je to borec, skleničky i flašky si hází nad hlavu i za záda. Rovnou si pro něj připravuju velké spropitné.

„Já to zaplatím,“ zazní mi u ucha hluboký hlas.

Ani jsem se při příchodu k baru nepodívala, vedle koho si to vlastně stoupám, takže se teď na toho dobrodince musím podívat a odmítnout ho. Pravidla jsme si na tenhle večer s Julčou stanovily dost jednostranně. Žádní chlapi ani sponzoři.

Otáčím se a... Tohle už vážně není možný! Mít takovouhle kliku hned dvakrát za den? Z mých 21. narozenin je rázem nejlepší den mého života. Sakra! Blbá dohoda! Proč jen jsem si vydupala, že to dnes bude bez sponzorů?

Dívám se totiž do tváře Dominika Výborného.

Snažím se rychle zamaskovat svůj výraz totálního ohromení, fanynkovské šílenosti a následovného zklamání. „To nebude nutné,“ usmívám se na něj děkovně a nejradši bych si nafackovala.

„Trvám na tom,“ mrká na mě a se zájmem si mě prohlíží. „Neznám tě odněkud?“ Mezi obočím se mu objevuje zamyšlená vráska.

Tak teoreticky by mě znát mohl. Mohl by si mě pamatovat jako tu puberťačku dychtící po podpisu nebo by si mě mohl pamatovat z dnešní výměny pohledů a nebo... poslední variantu rychle zamítám, už jen z pomyšlení na ni mi začíná srdce splašeně bušit. A panika je to poslední, o co stojím. Myšlenky na krasobruslení mám zakázané.

Je tu totiž možnost, že si mě pamatuje z jedné jediné olympiády, které jsem se taky účastnila. Jela jsem tam ještě coby juniorská soutěžící a umístila jsem se na slušném devátém místě. Nebo si mě mohl pamatovat z médií, která mě po té nehodě byla plná. Nadějná krasobruslařka... Potřásám hlavou, abych to slovo na „K“ z mysli vypudila.

Dominik to však bere jako odpověď – Ne, neznáme se. „Jsi mi povědomá, jak se jmenuješ?“

„Anna,“ odpovídám bez váhání.

„Anna a jak dál?“

„Ztracená.“

„Anna Ztracená,“ opakuje po mně. „Anička, Anna, Andulka... Anna Ztracená,“ zkouší obměny mého fiktivního jména, jakoby mu různé varianty mohly osvěžit paměť. Nepřestává si mě zkoumavě prohlížet. „Tak se asi neznáme. Tebe bych rozhodně nezapomněl.“

Teprve teď plně chápu význam věty: „Spadl mi kámen ze srdce.“ Zaručeně mi jeden obrovský balvan ze srdce právě žuchl. Ještě, že už jsem si na Annu Ztracenou hrála tolikrát.

„Promiň, ale mám tu kamarádku,“ pronáším, ač lehce nerada. Když jsme si vyjasnili, že mě nezná, tak se mi od něj nechce odcházet, ale je to pro mě bezpečnější ve všech směrech.

Snažím se pobrat všechno najednou. Do velkých panáků dělím rovným dílem jahodový džus a prázdnou lahev vracím barmanovi, i tak mi ale dávají dvě skleničky a voda docela zabrat. Díky perifernímu vidění vím, že mě Dominik pobaveně pozoruje.

„Pomůžu ti,“ nabízí se.

Jenže to už k němu stojím zády jako přimrazená.

To si snad ze mě dělá prču! Julie už musí být zpátky nějakou dobu, protože zrovna sedí u jednoho ze stolků u skla. Byla bych ráda, kdyby seděla na židličce nebo gauči a ne na klíně nějakého kluka. Přes záplavu jejích vlasů mu ani nevidím do obličeje. Hlavně to vypadá, jako by se nejradši svlíkli a rovnou si to tu přede všemi rozdali.

Takže když už se konečně probírám z šoku, rázuju si to rozčíleně k nim. Pití odkládám o něco důrazněji, než bych chtěla, vodka s džusem z obou skleniček vyšplíchává ven. „Ehm... ehm...“ nic. „Ehm... ehm,“ zkouším hlasitěji, to už zabírá.

„Rory...“ otáčí se na mě Julie celá rudá. Tedy určitě by rudá byla, kdyby na sobě neměla tolik make upu. Vidím jí ty rozpaky a černé svědomí v očích. Dobře jí tak!

Významně na ni hledím, rádoby netrpělivě poklepávám nohou a čekám na vysvětlení, spíš jak rodič, který svou dceru přistihl v choulostivé situaci, než jak nejlepší kamarádka. Ale jsem v právu, dnešek měl být o nás. A ještě ke všemu použila moje pravé jméno a ne Annu!

„Ahoj Auroro,“ ozývá se zpoza Julie povědomý hlas a dotyčný vyklání hlavu tak, abych se na něj mohla podívat.

„Robe,“ oslovuju ho překvapeně.

Julča se na mě omluvně uculuje.

Teď už chápu, proč zradila náš společný večer. Tohle jí zkrátka musím odpustit. Julie byla do Roberta zamilovaná prakticky celou střední, byl to takový její Dominik. Nikdy jsem nechápala, proč se o něj nepokusila už na gymplu. Ona mi ale tvrdila, že kluci si své holky ze školy neberou za ženy a ona si ho jednou vezme za muže. V tu dobu to byl spolužák z vedlejší třídy.

Pokud ho tedy Julie ulovila zrovna na své narozeniny, nic s tím nenadělám. „Tak si to užijte. To pití vám tu nechám.“

Julča mi rty ještě naznačuje slova díků a pak už se zase věnuje Robovi.

No bomba... co dál? Hned mě nic nenapadá, takže jdu na toaletu. Kdybych jen Lukášovi neříkala, ať jede domů s Andreou. Nakonec by se mi tu parťák na paření hodil. Zkoumám se v zrcadle a přemýšlím, co ten můj odraz chce dělat. Mám tři možnosti. Zůstat někde poblíž Julie a mlčky na ni dohlížet. Sednout si na bar a nechat se někým konkrétním sbalit. Nebo jet domů.

Třetí možnost mě napřed láká ze všeho nejvíc, jenže... Třeba je to znamení, potkat Dominika Výborného hned dvakrát za den přece není jen tak. A Julča narazila na Roba. To už přece něco znamená.

Sbírám veškerou svou odvahu a jdu zpět k baru. Okamžitě mě bodá zklamání. Dominik už tam není. Místo něj bar okupují nějaké tři hodně nemotorné slečny, které opilecky flirtují s barmanem. Pečlivě zkoumám pohledem celé poschodí. Julie s Robertem nezměnili polohu, nadále mu trůní na klíně, prohrabává mu vlasy a vášnivě ho líbá. Určitě to nebude mít dlouhé trvání, dávám jim tak deset minut, než se seberou a odjedou k jednomu nebo k druhému domů.

„Hledáš někoho?“ po celém těle mi naskočí husí kůže.

Můj večer se najednou jeví mnohem lépe než před pěti minutami. Co však potřebuju, je změna postoje. Takže... Dominik se mě ptá, jestli někoho hledám? „Tebe sportovče,“ otáčím se na něj a ukazováčkem mu laškovně dloubnu do hrudi.

„Dala bych si další drink,“ s tím jdu rovnou k baru, nečekám na něj a tentokrát se neobtěžuju tahat z kabelky peněženku. Bude prostě platit on.

Jen neznatelný okamžik Dominik váhá. Byla bych ta největší lhářka na světě, kdybych sama sobě tvrdila, že se mu nelíbím, už napoprvé mě hltal pohledem. Vím, že normálně chodí s modelkami, že ty holky musí mít aspoň tak sto osmdesát... a přesto, i když jsem tak malá ho prostě přitahuju.

„Ehm...“ Stoupá si vedle mě a uvolňuje si hrdlo. „Takže ještě vodku s džusem? Nebo něco jiného?“

WAU. Tak to jsem na něj musela udělat vážně dojem, když si i pamatuje mou volbu pití. „Jo, ale vodku dvojitou.“

Poslušně mi objednává, aniž by se nad zvýšenou dávkou alkoholu pozastavoval. Sám si dává, soudě podle barvy, nějakou whiskey. Na to mě nikdy neužilo.

Najednou si připadám až moc střízlivá, až moc všechno analyzuju. Začínám z něj být nervózní a to není příliš žádoucí. Julie se dostala ke svému Robovi, takže i já mám nárok si na své narozky užít se svým idolem. Rychle do sebe kopám vodku. FUJ! Zašklebím se a rychle ji zapíjím džusem. Dominik mě nedůvěřivě pozoruje.

„Ještě jednou,“ poroučím si.

„Jseš si jistá?“ teď mi trochu připomíná Lukáše a jeho kárný tón.

Uraženě se od něj odvracím. Nepotřebuju, aby mi tady někdo dával lekce slušného chování mladých dam. Vodku si objednávám sama.

Samozřejmě, si nejsem jistá, jestli bych si měla dávat další alkohol. Vlastně si jsem jistá, že bych neměla. Vím, že veškerá moje soudnost a sebeúcta půjdou do kytek, ale teď mám pocit, že přesně to potřebuju.

Dominik mi zastavuje ruce, když se z kabely snažím vydolovat kartu. „Jen se ujišťuju, že víš co děláš,“ pronáší už zase normálním tónem a přidává k tomu úšklebek. Platí on.

Jak šlechetně starostlivý. Pomyslím si ironicky. Jakoby chlapům někdy záleželo na tom, jak se ženská ztříská. Hlavně, že ji dostanou do postele. Kór takovým chlapům, kterým ženské do postele skáčou ochotně samy.

Jseš si jistá? Tentokrát mi ta otázka zní jen v hlavě. Ne, to si tedy jistá nejsem. Vrhám se do pekla. Nejsem si vlastně ani jistá, jestli je na světě někdo jiný než Dominik, kdo by mi ještě víc připomínal můj starý život. Život, na který se za každou cenu snažím zapomenout. Opravdu nevím, co mě to popadlo, proč tu s ním chci být, proč se chci opít a... Prostě nejspíš jen toužím po další kravině, které bych mohla do konce života litovat. Proč jsem sakra nemohla potkat prostě jen nějakého frajírka? Takového, který by pro mě tolik neznamenal. Jenže to bych tu pak nebyla a nesnažila se opít. To už bych teď byla na cestě domů.

Stojím tu tedy se svým vysněným princem. Vždycky jsem si představovala, jak spolu budeme tvořit slavný zamilovaný olympijský pár. Nejúspěšnější sportovní pár na světě.

No, tak to se už bohužel nestane. On je sice stále rekordman, ale já... Já jsem teď obyčejná holka.

Sakra! Už jen to, že tu s ním takhle postávám, mě mučí. Nutí mě to přemýšlet, vzpomínat, co mělo být zapomenuto. Radši si beru skleničku s další dávkou vodky a kopám ji do sebe. Měla jsem se propít do dobré nálady ne do deprese.

„Co tu zapíjíš? Zlomený srdce?“ hledí na mě trochu zmateně. Jsem teď na míle vzdálená té rozjařené holce, která sem přišla a se kterou začal flirtovat. „Nevypadá to, že bys něco slavila..“

Co se sakra pokazilo? Nechávám se opíjet od nejúžasnějšího chlapa na světě,... No dobře teď mě neopíjí on, opíjím se sama,... Zhluboka se nadechuju a na vteřinu zavírám oči, abych se uklidnila. Když je otevřu, jsem zpět, jsem zase ta holka, co si sem přišla zapařit a oslavit svoje narozeniny. „Co tu vlastně děláš takhle sám?“ Neměl by tu mít nějakého kámoše nebo dlouhonohou společnici nebo klidně tu svou modelkovskou americkou přítelkyni? Nebo si spolu zase dávají pauzu a je teď volný?

„Přišel jsem s kámošem, ale ten je podobně zaneprázdněný jako tvoje kamarádka.“

To mě lehce uklidňuje. Kdyby chodil sám do baru, moc by to o jeho kvalitách nevypovídalo.

Chytám ho za ruku a aniž bych mu dala šanci dopít, táhnu ho ke schodům a pak dolů na taneční parket. Alkohol mi vlil do žil až moc energie, takže ji musím rychle vytancovat.

Sakra! Ten se umí hýbat. Je to v háji. Doufala jsem, že bude hrozné poleno a aspoň trošku se mi zprotiví.

Nikdy bych nezvládla tancovat s někým nemotorným, tedy zvládám to, ale po chvíli mi to vždycky připadá krajně nepříjemné a musím toho nechat.

S Dominikem to je... Ještě nikdy jsem si takhle tanečně s nikým nesedla. Je jedno, kdo z nás dvou udává rytmus, kdo koho kopíruje, vzájemně se vyzýváme a nemá to chybu. Tancujeme spolu tělo na tělo, možná až trochu moc vášnivě. Alkohol mi jaksi povolil zábrany.

Ani Dominik se zpátky nedrží. Prohrabává mi vlasy, dlaněmi mi přejíždí přes pas a mačká mi zadeček.

Už jen tancování s ním mě přivádí k nepříčetnosti. Jsem vzrušená a nadržená.

Jednou mi někdo říkal, nejspíš Julie, že nejlepší sex je s tím, s kým se člověku dobře tancuje. Jo, teď už tomu věřím a dovedu si to živě představit.

Prsty si užívám jeho hrudníku a svalnatých rukou.

Od kdy jsou kožené opasky na jeanách tak strašně sexy? Nejradši bych mu... Sakra, potřebuju radši zase panáka.

Došlo na další kolo drinků a vím, že jsem nemotorná, bezdůvodně se směju. Dominik mě podpírá.

Potřebuju na vzduch. Dýchám zhluboka. Svět je venku srandovně rozmazaný a lehce se točí...

4.

Musela jsem se strašně praštit do hlavy... to jediný by vysvětlovalo tu příšernou bolest.

Něco tady strašně řve, instinktivně si zakrývám uši, ale moc to nepomáhá. Ani nevím, co to je, hlavně, aby to co nejrychleji přestalo.

Už jsem ten zvuk analyzovala, je to můj budík v mobilu. Je to ten nejpříšernější zvuk na světě. Vždycky mi připadal tak strašně protivný? Nebo až dneska? Než se po tom ďábelském přístroji stihnu natáhnout, tak se sám vypíná. Co to? Otevírám oči, ale je tu moc světla a bolí to. Pro jistotu je zase rychle se zaúpěním zavírám.

Něco mi tu nesedí. Tohle... to mi nepřipadá... jako moje postel. A bolest hlavy nejspíš bude... kocovina.

Srdce mi přestává bít, když se mi vrací útržky včerejší noci a okamžitě zpanikařím. Bojím se znovu oči otevřít.

Stačí jedno mrknutí a mé nejhorší obavy se naplňují. Není to moje postel a bohužel ani Juliina, ve které jsem po propařené noci párkrát skončila.

Co je nejděsivější? V posteli nejsem sama.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bronzová medaile.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.