Copyright © Stephen King 1986

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Gabriel Gössel, 1993, 2005

Original English title: IT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-624-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-623-9 (mobi)

Tuto knihu s vděčností věnuji svým dětem.

Moje matka a moje žena mne naučily být mužem.

Mé děti mne naučily být svobodným.

NAOMI RACHEL KINGOVÁ, čtrnáct let;

JOSEPH HILLSTROM KING, dvanáct let;

OWEN PHILIP KING, sedm let.

Děti, fikce je pravda uvnitř lži,

a pravda o této fikci je jednoduchá:

Kouzla existují.

S. K.

„V tomhle starým městě jsem byl doma,

co já pamatuju,

tohle město tu bude ještě dlouho po mně,

doleva, doprava, pořádně si ho prohlídni,

bylo jsi zlé, ale stále tě cítím v kostech.“

The Michael Stanley Band

„Starý kamaráde, co tu hledáš?

Po tolika letech jinde se vracíš

s představami, co sis uchovával

někde pod cizími oblaky,

daleko, daleko od domova.“

George Seferis

„Zčistajasna a rovnou do tmy.“

Neil Young

OBSAH

ČÁST 1 Stín předtím

KAPITOLA 1 Po povodni (1957)

KAPITOLA 2 Po karnevalu (1984)

KAPITOLA 3 Šest telefonních hovorů (1985)

DERRY: PRVNÍ MEZIHRA

ČÁST 2 Červen roku 1958

KAPITOLA 4 Ben Hanscom padá

KAPITOLA 5 Bill Denbrough jede s čertem o závod (I)

KAPITOLA 6 Jeden z pohřešovaných: příběh z léta roku 1958

KAPITOLA 7 Přehrada na Ladech

KAPITOLA 8 Georgeův pokoj a dům na Neibolt Street

KAPITOLA 9 Úklid

DERRY: DRUHÁ MEZIHRA

ČÁST 3 Dospělí

KAPITOLA 10 Opět spolu

KAPITOLA 11 Procházky

KAPITOLA 12 Tři nezvaní hosté

DERRY: TŘETÍ MEZIHRA

ČÁST 4 ČERVENEC ROKU 1958

KAPITOLA 13 Apokalyptická bitka

KAPITOLA 14 Album fotografií

KAPITOLA 15 Kouřová díra

KAPITOLA 16 Eddieho ošklivá zlomenina

KAPITOLA 17 Další z pohřešovaných: smrt Patricka Hockstettera

KAPITOLA 18 Býčí oko

DERRY: ČTVRTÁ MEZIHRA

ČÁST 5 Rituál Chüd

KAPITOLA 19 Za nočního bdění

KAPITOLA 20 Kruh se uzavírá

KAPITOLA 21 Pod městem

KAPITOLA 22 Rituál Chüd

KAPITOLA 23 Pryč

DERRY: POSLEDNÍ MEZIHRA

EPILOG Bill Denbrough jede s čertem o závod (II)

ČÁST 1 Stín předtím

„Už začínají!

Přednosti se předvádějí,

květina rozvíjí své barevné plátky

slunci dokořán,

ale sosák včely je míjí,

klesají zpět do půdy, pláčou –

říkejme tomu pláč,

vznáší se nad nimi, chvěje se,

když vadnou a mizí…“

William Carlos Williams,

Paterson

„Zdeptaný v městě mrtvol.“

Bruce Springsteen

KAPITOLA 1 Po povodni (1957)

1

Ty hrůzy, jež neměly ještě osmadvacet let skončit – jestli potom vůbec skončily –, začaly, pokud vím či mohu říci, lodičkou z listu novin, která plula strouhou naplněnou deštěm.

Lodička poskakovala, nakláněla se, zase vyrovnávala, kurážně se potápěla ve zrádných vírech a šinula si to po Witcham Street ke světlům křižovatky rozdělující ulice Witcham a Jackson. Tři vertikální čočky na všech stranách světel semaforu byly toho podzimního odpoledne roku 1957 tmavé, jako byly tmavé i všechny okolní domy. Pršelo nepřetržitě už týden a před dvěma dny se k tomu přidal i vítr. Ve větší části města Derry přestala jít elektřina a dodávky se zatím nepodařilo obnovit.

Vedle lodičky z novin vesele běžel malý chlapec ve žlutém pršiplášti a červených galoších. Déšť neustával, ale konečně se už trochu zmírňoval. Kapky dopadaly na kapuci chlapcovy pláštěnky a on je slyšel jako kapky deště, které dopadají na střechu nějakého útulku… Příjemný, skoro blažený zvuk. Chlapec ve žluté pláštěnce byl George Denbrough. Bylo mu šest let. Jeho bratr William, jehož většina dětí v základní škole v Derry (a dokonce i učitelé, kteří však tuto přezdívku nikdy neužívali před ním) nazývala Billem Koktou, byl doma a zotavoval se z ošklivé chřipky. Onoho podzimu roku 1957, osm měsíců předtím, než začaly opravdové hrůzy, a osmadvacet let před konečným dějstvím těchto hrůz, bylo Billu Koktovi deset let.

Tu lodičku, vedle níž George právě běžel, vyrobil Bill. Vyráběl ji vsedě v posteli, záda podložená několika polštáři, zatímco matka hrála na piano v salonu Pro Elišku a déšť nepřestával bičovat okno chlapcovy ložnice.

Asi ve třech čtvrtinách cesty podél bloku směrem ke křižovatce a osleplým světlům semaforu byla Witcham Street pro automobilový provoz zablokovaná velkými plechovými značkami a čtyřmi oranžovými zábranami. Příčně k zábranám stálo auto s nápisem Dopravní podnik města Derry. Za ním vytékaly ze struh proudy vody, neboť nemohly do kanálů ucpaných větvemi, kamením a velkými kluzkými haldami podzimního listí. Voda si nejprve udělala ve vozovce cestičky a pak vylupovala celé velké plochy asfaltu – to všechno od třetího dne lijáků. V poledne dne čtvrtého už velké kusy vozovky proplouvaly křižovatkou na rozhraní Jacksonu a Witchamu jako malé vory peřejemi. To už začala řada lidí v Derry trousit nervózní vtipy na archu Noemovu. Dopravním podnikům se podařilo Jackson Street udržet otevřenou, ale Witcham byl od postavených zábran až do středu města neprůjezdný.

Všichni se však shodovali na tom, že to nejhorší přešlo. Říčka Kenduskeag se vzdula až těsně pod okraj svého koryta na Ladech a jen několik palců pod vrchol betonové hráze kanálu, který ji spoutával při průtoku středem města. Právě teď parta mužů – mezi nimi Zack Denbrough, Billův a Georgeův otec – odstraňovala pytle písku, jež den předtím v panickém spěchu naváželi. Ještě včera se zdálo, že potopu a následné velké škody neodvrátí nic. Konečně jednou se to už stalo – záplavy v roce 1931 představovaly pohromu, která stála miliony dolarů a přes dvě desítky lidských životů. Bylo to sice dávno, ale stále ještě toto neštěstí pamatovala řada lidí a ti dnes strašili ostatní. Jedna z obětí záplav byla tenkrát nalezena čtyřicet kilometrů východně, v Bucksportu. Ryby tomuto nešťastníkovi vyžraly oči, tři prsty, penis a skoro celou levou nohu. Ve zbytku toho, co mu zůstalo z paží, svíral volant svého forda.

Nyní však již byla říčka krotká a poté, co byla nad městem postavena hydroelektrárna s přehradou Bangor, nepředstavovala žádnou hrozbu. Alespoň to tvrdil Zack Denbrough, který byl v elektrárně Bangor zaměstnán. Nu a další budoucí záplavy se nějak zvládnou. Jde o to, aby už bylo po téhle, zase se obnovily dodávky elektřiny a pak se na vše zapomnělo. Město Derry dovedlo umění zapomenout na tragédii a neštěstí téměř k dokonalosti, jak měl Bill Denbrough brzy zjistit.

George se zastavil právě za zábranami na okraji hluboké prohlubně, vymleté v asfaltovém povrchu vozovky Witcham Street. Tato prohlubeň probíhala vozovkou téměř přesně diagonálně. Končila na druhé straně ulice, zhruba deset metrů napravo od místa, kde právě stál. Nahlas se smál – dětská radost zněla jako světlý záblesk v onom šedivém odpoledni –, když vrtochy vodního proudu zavedly jeho papírovou lodičku do malého vodopádu vytvořeného trhlinami v asfaltu. Prudký tok vyhloubil podél diagonály kanálek, a tak lodička putovala z jedné strany ulice na druhou, proud ji unášel tak rychle, že za ní George nestačil utíkat. Voda mu zpod galoší vystřikovala v blátivých cákancích. Přezky galoší vesele zvonily, jak si George Denbrough běžel pro svoji podivnou smrt. A pocitem, který ho v onom okamžiku prostupoval, byla jednoznačně a jasně láska k bratru Billovi… Láska a snad trochu lítosti, že Bill tady nemůže být s ním, aby to viděl a byl toho součástí. Pochopitelně se bude snažit mu to popsat, až přijde domů, ale věděl, že nebude schopen zařídit, aby to Bill viděl, tak jako by Bill nebyl schopen zařídit, aby on to viděl, pokud by si úlohy vyměnili. Billovi šlo dobře čtení a psaní, ale při svém mládí byl George dost chytrý na to, aby věděl, že to nebyl jediný důvod, proč měl Bill na vysvědčeních samé jedničky nebo proč se učitelům jeho písemné práce tak líbily. Vyprávění bylo jen částí té schopnosti. Bill uměl věci vidět.

Lodička svištěla strouhou, obyčejný list vytržený z inzertní části městských Novin, George si ale právě představoval, že to je torpédoborec z válečného filmu, z takového, jako byly filmy, na něž někdy chodili s Billem do kina na odpolední představení. Nějaký válečný film, kde John Wayne bojuje proti Japončíkům. Příď novinové lodičky rozstřikovala vodu na obě strany a pak lodička vklouzla do strouhy na levé straně Witcham Street. V tomto místě se přes trhlinu v asfaltu přeléval jiný proud a tvořil se tu poměrně velký vír, takže se zdálo, že lodička musí být zachycena a stažena dolů. Nebezpečně se nakláněla, pak George zavýskl, když se narovnala, otočila se a vydala se ke křižovatce. George sprintoval, aby jí stačil. Nad hlavou mu vířily pochmurné poryvy říjnového větru korunami stromů, již téměř zbavenými zátěže barevného listí bouří, jež letos řádila opravdu nemilosrdně.

2

Bill seděl v posteli, tváře měl stále ještě rozpálené (ale horečka, podobně jako řeka Kenduskeag, konečně ustupovala) a právě dodělal lodičku. Když se však George pro ni natáhl, stáhl mu ji Bill z dosahu. „T-t-teď mi dej p-p-parafín.“

„Co to je? A kde to je?“

„Je to na p-p-polici ve sklepě, když se jde d-d-dolů. V krabici, na které je napsáno Gu-Gu-Gu… Gulf. Přines mi ho, a nůž, a m-m-mísu. A k-k- -krabičku sirek.“

George poslušně šel všechny věci sehnat. Slyšel, jak matka hraje na piano, ne Pro Elišku, ale teď zrovna něco jiného, co neměl tak rád – něco, co znělo suše a rozháraně; slyšel, jak kapky deště monotónně dopadají na okna v kuchyni. To byly zvuky uklidňující, pomyšlení na sklep však už tak uklidňující nebylo. Neměl sklep rád a nerad scházel po sklepních schodech, protože si vždycky představoval, že tam dole ve tmě něco je. Byl to nesmysl, pochopitelně, říkali mu to rodiče a také, což bylo ještě důležitější, říkal to i Bill, ale přesto –

Nerad dokonce i otvíral dveře, aby rozsvítil, protože měl stále představu – a ta byla tak strašně hloupá, že se ani neodvažoval o ní zmínit –, že když se bude natahovat k vypínači, chytí ho nějaký strašný pařát za zápěstí… a pak ho stáhne do tmy, kde to smrdí špínou, vlhkostí a shnilou zeleninou.

Hloupost! Takové věci jako pařáty, chlupaté a se smrtelným stiskem, neexistují. Tu a tam se někdo zblázní a zabije hodně lidí – Chet Huntley občas mluvil o takových věcech ve večerních zprávách – nu a pak tu jsou ještě komouši, ale žádné takové příšery nebydlí v jejich sklepě. Nicméně představy přetrvávaly. V těch nekonečných chvílích, kdy se natahoval pravou rukou po vypínači (zatímco levá ruka křečovitě svírala kliku dveří), se zdálo, že pach sklepa sílí a prostupuje celý svět. Pach špíny, vlhkosti a dávno shnilé zeleniny se sléval do jednoho nezaměnitelného pachu, jemuž nebylo možné utéci, pachu nestvůry, apoteózy všech nestvůr. Byl to pach něčeho, co nemohl nijak nazvat. Tak páchlo To, přikrčené, číhalo a bylo připravené vyskočit. Nestvůra schopná požírat cokoliv, ale zvlášť hladová na chlapecké maso.

Toho rána otevřel dveře a natáhl se v nekonečném okamžiku k vypínači, jako obvykle křečovitě svíral druhou rukou kliku, oči pevně zavřené, koneček jazyka v koutku úst jako kořínek, jenž hledá trochu vody v pouštním suchu. K smíchu? Jistě! To si pište! Jen se na sebe podívej, Georgie! Georgie má strach ze tmy! Je to prcek!

Zvuk piana se ozýval z místnosti, které otec říkal obývací pokoj a matka salon. Znělo to jako hudba z jiného světa, zdaleka, asi jako musí znít hovor a smích letní pláže plné lidí vyčerpanému plavci, který bojuje se spodním proudem.

Prsty našly vypínač! Konečně!

Otočily jím –

– a nic. Žádné světlo.

Ach, kruci! Elektřina!

George rychle stáhl ruku jako z pytle plného hadů. Odstoupil od otevřených sklepních dveří, srdce mu divoce bušilo. No jistě, nejde elektřina – zapomněl, že je vypnutá elektřina. Ach bože, co teď? Vrátit se a říct Billovi, že krabici s parafínem nemá, protože je vypnutá elektřina a on má strach, že jak bude stát na schodech do sklepa, chytí ho něco, co nebude ani komouš, ani masový vrah, ale nějaká příšera, horší než cokoliv jiného? Že To jen prostě zvedne hnusný pařát a chytí ho za ruku! Někdo by se možná takové hlouposti smál, ale Bill se smát nebude. Bill se naštve. Bill řekne: „Koukej už vyrůst, Georgie… Chceš tuhle lodičku, nebo ne?“

Jako kdyby tu myšlenku slyšel, ozval se z ložnice Bill: „To jsi tam u-u-  -usnul, Georgie, c-c-co?“

„Ne, už to budu mít, Bille,“ zavolal okamžitě George. Třel si ramena, aby zahnal husí kůži. „Jen jsem se zašel napít vody.“

„No tak si p-p-pospěš!“

Sešel tedy čtyři schody k polici, srdce mu bušilo až v krku, vlasy v týlu zježené, oči vytřeštěné, ruce studené, přesvědčený, že každou chvíli se dveře do sklepa samy zabouchnou, světlo z kuchyně zmizí a on pak uslyší To, co je horší než všichni komoušové a zabijáci na světě, horší než Japončíci, horší než hunský Attila, horší než cokoliv ve stovkách strašidelných filmů. Bude to temně mručet – to mručení uslyší v pár šílených vteřinách, než na něj příšera skočí a rozepne mu kalhoty.

Pach sklepa byl dnes, vzhledem k záplavám, ještě horší. Jejich dům stál vysoko na Witcham Street, poblíž nejvyššího bodu návrší, takže nejhoršímu unikli, ale přesto dole ještě stála voda, jež prosákla starými kamennými základy. Pach byl těžký a nepříjemný, takže se vám chtělo nadechovat se co nejméně.

George prošmátrával co nejrychleji krámy na polici – staré plechovky krému na boty Kiwi a hadry na čištění bot, rozbitá petrolejka, dvě skoro prázdné láhve čisticího prostředku na okna ve spreji Windex, plochá plechovka s voskem na podlahu Želva. Z nějakého důvodu ho tato plechovka zaujala, skoro půl minuty se jako hypnotizovaný díval na želvu na víku. Pak ji dal zpátky na původní místo… a konečně to našel, čtverhrannou krabici s nápisem GULF.

George ji popadl a vyběhl schody, jak mohl nejrychleji; náhle si uvědomil, že má venku podolek košile, a okamžitě si byl jist, že podolek ho zradí: Ta věc ve sklepě ho nechá vyběhnout až skoro ven a pak ho chytí za košili, stáhne ho zpátky a –

Vyběhl do kuchyně a rychle za sebou zavřel dveře. Hlučně zabouchly.

Opřel se o ně zády, oči zavřené, paže a čelo zbrocené potem, v jedné ruce křečovitě svíral krabici s parafínem.

Piano se odmlčelo a donesl se k němu matčin hlas: „Georgie, mohl bys příště bouchnout těmi dveřmi ještě trochu silněji? Možná by se ti povedlo rozbít pár talířů v kredenci, kdyby ses trochu snažil.“

„Promiň, mami,“ zavolal.

„Georgie, kde v-v-vězíš,“ ozval se z ložnice Bill. Volal tiše, aby ho matka neslyšela.

George se trochu zahihňal. Strach už byl pryč, vytratil se z něho tak snadno, jak mizí noční můra z člověka, který se probudí, celý studený, a lapá po dechu, už cítí vlastní tělo a dívá se po pokoji, aby se ujistil, že se nic nestalo, a pak všechno začíná zapomínat. Polovička je pryč, než se vyhrabe z postele, tři čtvrtiny, když vyjde ze sprchy a začne se utírat, a než skončí se snídaní, je pryč všechno. Všechno je pryč… až do příště, kdy si – opět ve spárech noční můry – zase veškerý strach připomene.

Ta želva, přemýšlel George, když šel k zásuvce stolu, kam se ukládaly zápalky. Kde už jsem takovou želvu jen viděl?

Odpověď se však nedostavovala, a tak to pustil z hlavy.

Ze zásuvky vytáhl krabičku zápalek, z držáku vyňal nůž (pečlivě ho držel ostřím od těla, jak ho to naučil otec) a z příborníku v jídelně vzal malou misku. Pak se vrátil do Billovy ložnice.

„Ty jsi ale p-p-prdlouš, Georgie,“ řekl přátelsky Bill a odložil část výbavy pacienta na stolek vedle postele: prázdnou sklenici, džbán s vodou, papírové kapesníčky, knížky, lahvičku s kapkami Wicks – jejich mentolovou vůni si Bill po celý život spojoval se zaníceným hrdlem a plným nosem. Bylo tu také malé rádio, ze kterého nezněl ani Chopin, ani Bach, ale písnička Little Richarda…, ovšem velmi, velmi potichu, takže Little Richard byl zbaven veškeré své syrovosti a síly hlasu. Matka obou chlapců, jež studovala na konzervatoři Juilliard klasický klavír, rokenrol nenáviděla. Ne že by se jí jen nelíbil, on se jí přímo hnusil!

„Já nejsem žádný p-p-prdlouš,“ George si sedl na kraj Billovy postele. Přinesené věci postavil na stolek.

„Ale jsi. Nic než velký, na nohou p-p-pomalovaný prdlouš.“

George se snažil představit si někoho, kdo by byl velký, na nohou pomalovaný prdlouš, a začal se chichotat.

„Ty máš větší prdel, než je celá Augusta,“ prohlásil Bill a také se začal hihňat.

„A ty zase máš větší prdel, než je celý tenhle stát,“ odpověděl George.

Skoro dvě minuty se tomu pak oba chechtali.

Pak následoval takový hovor šeptem, kterému by kromě malých chlapců mohl porozumět jen málokdo. Šlo o názory, kdo je větší prdlouš, kdo měl větší prdel, kdo ji má víc hnědou, a tak dál. Nakonec řekl Bill jedno ze zakázaných slov – obvinil George, že je velká hnědá posraná prdel – a oba se mohli pominout smíchy. Billův smích přešel do záchvatu kašle. Když se konečně začal uklidňovat (to už měla Billova tvář fialovou barvu, což George sledoval s určitým znepokojením), opět ustala hra na piano. Oba se podívali k salonu – slyšeli odsunutí pianové stoličky, slyšeli matčiny neklidné kroky. Bill zabořil pusu do ohybu lokte, aby zdusil poslední zbytky kašle, a současně ukázal prstem na džbán. George mu nalil trochu vody a Bill ji vypil.

Piano se znovu rozeznělo – opět Pro Elišku. Bill Kokta na tuto skladbu nikdy nezapomněl a i po mnoha letech mu vždy naháněla husí kůži a mrazení v zádech. Srdce mu vždy poskočilo a vzpomněl si: Moje matka ji hrála toho dne, kdy George zemřel.

„Budeš ještě kašlat, Bille?“

„Ne.“

Bill vytáhl z krabice papírový kapesníček, odchrchlal si, hleny vyplivl do kapesníčku, zmuchlal ho a hodil do koše u postele, už plného podobných zmuchlaných kapesníků. Pak otevřel krabici s parafínem a vysypal si do dlaně jednu kostku. George ho pozorně sledoval, ale nic neříkal ani se na nic neptal. Bill neměl rád, když se na něj při práci mluvilo, ale George už věděl, že když bude zticha, Bill mu obvykle vysvětlí, co právě provádí.

Bill si nožem odřízl z kostky parafínu malý kousek. Položil ten kousek do misky, pak rozžehl zápalku a položil ji na parafín. Oba chlapci sledovali malý žlutý plamínek, zatímco skomírající vítr občas zaháněl na okno kapky deště.

„Lodička musí být vodotěsná, jinak by se prostě namočila a potopila,“ řekl Bill. Když byl pohromadě s Georgem, koktal jen mírně – někdy nekoktal vůbec. Ve škole to však bylo tak zlé, že někdy téměř nemohl mluvit. Konverzace byla přerušena a Billovi spolužáci se dívali někam jinam, zatímco Bill se držel desky lavice, tvář rudou skoro jako vlasy, oči přimhouřené v úsilí vymáčknout slovo z ochrnutého hrdla. Někdy – většinou – to slovo vyšlo. Jindy hrdlo prostě vypovědělo poslušnost. Když mu byly tři roky, vrazilo do něho auto a odhodilo ho na zeď domu. Zůstal sedm hodin v bezvědomí. Maminka říkala, že koktání způsobila právě tato nehoda. George měl někdy pocit, že jeho otec – ani Bill sám – si tím nejsou úplně jisti.

Kousek parafínu v misce už byl téměř rozpuštěný. Plamínek sirky se zmenšoval a modral, jak sirka dohořívala, pak zhasl úplně. Bill strčil do parafínu prst a se slabým zasyčením ho rychle vytáhl. Omluvně se na George usmál. „Pálí.“ Po několika vteřinách strčil do misky prst znovu a začal vosk nanášet na boky lodičky, kde vosk rychle tuhl na bělavou hmotu.

„Mohu to také dělat?“ zeptal se George.

„Jo. Jenom ať se vosk nedostane na peřinu, to by tě máma zabila.“

George namočil prst do parafínu, který teď byl velmi teplý, ale už ne horký, a začal ho roztírat po druhé straně lodičky.

„Nedávej ho tam tolik, ty trdlo!“ napomenul ho Bill. „To chceš, aby se potopila při první plavbě?“

„Tak promiň.“

„To je dobrý. Jen v k-k-klidu.“

George dodělal druhou stranu a pak lodičku v rukou potěžkal. Byla trochu těžší, ne však o moc. „Paráda. Jdu ven a pustím ji na vodu.“

„Jo, běž,“ vybídl ho Bill. Vypadal náhle znaveně – znaveně a ještě ne úplně zdravý.

„Škoda že nemůžeš jít taky.“ George to skutečně mrzelo. Bill mu někdy dost poroučel, ale pořád měl ty nejlepší nápady a málokdy ho bil. „Je vlastně tvůj.“

„Tvoje,“ opravil ho Bill. „Říkáme t-t-ta lodička.“

„Dobře, ta.“

„Taky bych rád šel,“ Bill se tvářil mrzutě.

„Tak…“ George přešlapoval z nohy na nohu, s lodičkou v rukou.

„Obleč se pořádně, do deště,“ napomínal ho Bill, „nebo skončíš s chřipkou jako já. Už jsi ji stejně asi dostal od mých b-b-bacilů.“

„Díky, Bille. Je to krásná lodička.“ A pak udělal něco, co neudělal už dlouho, něco, na co Bill nikdy nezapomněl: Naklonil se a políbil bratra na tvář.

„Tak teď už jsi ji chytil určitě, trdlo jedno,“ řekl Bill, ale současně se zdál potěšený. Usmál se na George. „A vrať zase všechny ty věci. Nebo se máti zjeví.“

„Jasně.“ Sebral všechny věci, lodičku položenou opatrně na krabici s parafínem, a přešel pokoj.

„G-G-Georgi?“

George se otočil a podíval se na bratra.

„Buď o-opatrný.“

„Jasně.“ Trochu se zamračil. Takové věci má říkat maminka, ne starší bratr. Bylo to stejně divné, jako když on bratra políbil. „Jasně že jo.“

Odešel. Bratr ho už nikdy nespatřil.

3

A teď tady utíkal za svou lodičkou po levé straně Witcham Street. Běžel rychle, ale voda tekla ještě rychleji a lodička se mu vzdalovala. Slyšel stále silnější hukot a viděl, že o padesát metrů dále pod kopcem stéká voda ze strouhy vodopádem do otevřené jímky. Na vtoku byl dlouhý půlkruhový zářez do skruže, a právě když se tam George díval, urvaná větev s temnou kůrou, lesklá jako tulení kůže, zajela do ústí jímky. Chvíli se tam držela a pak vklouzla dovnitř. A přesně tam mířila také lodička.

„Sakra a do háje,“ zvolal zklamaně.

Přidal a jednu chvíli se mu zdálo, že lodičku dostihne. Pak mu ale jedna noha uklouzla, upadl, uhodil se do kolena a vykřikl bolestí. Z nové pozice na úrovni chodníku sledoval, jak se lodička dvakrát zatočila, zachycená na chvíli dalším vírem, a pak zmizela.

„Sakra a do háje,“ zvolal znovu a bušil pěstičkou do chodníku. To ale také bolelo, a tak začal pofňukávat. Jak hloupě o lodičku přišel!

Vstal a přešel k jímce. Sedl si na bobek a nahlížel dovnitř. Voda vydávala duté zvuky, jak dopadala do temnoty. Byl to strašidelný zvuk. Připomínalo mu to –

„Ha!“ Výkřik z něho vypadl bezděčně; s leknutím uskočil.

Byly tam nějaké žluté oči: takové oči, které se mu pořád zjevovaly, jež však nikdy dole ve sklepě doopravdy neviděl. Je to nějaké zvíře, pomyslel si zmateně, nic jiného to není, nějaké zvíře, snad kočka, která tam spadla –

Přesto byl připraven, že uteče – utekl by během jedné či dvou vteřin, jakmile by se mu v hlavě sepnulo a vyrovnal by se s šokem, který pro něj ty dvě lesknoucí se žluté oči znamenaly. Cítil pod prsty drsný povrch vozovky a studenou vodu; obtékala mu prsty. Už chtěl vstát a odvrátit se, když na něj z vnitřku jímky promluvil nějaký hlas – naprosto rozumný a poměrně příjemný hlas.

„Ahoj, Georgie,“ pozdravil ten hlas.

George zamrkal a podíval se znovu. Stěží mohl uvěřit tomu, co viděl; bylo to jako z nějakého vymyšleného příběhu nebo z nějakého filmu, v němž, jak víte, mohou zvířata mluvit a tančit. Kdyby byl o deset let starší, nevěřil by tomu, co vidí, ale jemu nebylo šestnáct. Bylo mu šest.

V jímce byl klaun. Světlo tam zdaleka nebylo dobré, ale stačilo na to, aby si George Denbrough byl jist tím, co vidí. Byl to nějaký klaun jako v cirkusu nebo v televizi. Vypadal vlastně jako někdo mezi Bozem a Clarabell, který (nebo která – George si nikdy nebyl jist pohlavím) vždy bavil děti svou trumpetou v dopoledním sobotním programu ‚Jak to jde‘ – Buffalo Bob byl asi jediný, který Clarabell rozuměl, a to vždy George zlobilo. Obličej klauna v jímce byl bílý, na obou stranách holé hlavy měl legrační chomáče zrzavých vlasů a přes ústa namalovaný široký klaunský úsměv. Kdyby George žil ještě o rok později, jistě by myslel spíš na Ronalda McDonalda než na Boze či Clarabell.

Klaun svíral v jedné ruce svazek balonků, různobarevných, jako krásnou kytici. Ve druhé ruce držel Georgeovu lodičku.

„Chceš svoji lodičku, Georgie?“ Klaun se usmíval.

George se také usmíval. Jinak to nešlo – byl to úsměv, na který se prostě muselo odpovědět. „Jasně že jo.“

Klaun se zasmál. „Jasně že jo. To je dobrý! To je moc dobrý! A co balonek?“

„No… jasně!“ Natáhl ruku… a pak ji nerozhodně nechal klesnout. „Nesmím nic brát od cizích lidí. Tatínek mi to zakázal.“

„To je od něho velmi rozumné,“ kývl klaun v jímce s úsměvem. Jak jsem si jen mohl myslet, přemítal George, že má žluté oči? Byly světle modré, stejné jako má maminka a Bill. „Opravdu je to od něj rozumné. Proto se představím, Georgie, já jsem pan Bob Gray, známý také jako tančící klaun Pennywise. Pennywisi, seznam se s Georgem Denbroughem. Georgi, seznam se s Pennywisem. Tak a teď už se známe. Už pro tebe nejsem nikdo cizí a ty nejsi cizí pro mne. Jasňačka?“

George se zasmál. „Asi jo.“ Natáhl opět ruku… a zase ji stáhl. „Jak jste se tam dostal?“

„Bouře mě odnesla,“ řekl Pennywise, tančící klaun. „Odnesla celý cirkus. Cítíš cirkus, Georgie?“

George se nahnul nad jímku. Náhle ucítil burské oříšky! Horké pražené burské oříšky! A majonézu! Tu bílou věc, která se dává na hranolky! Ucítil vůni cukrové vaty, smažených koblih a slabý, ale charakteristický zápach výkalů divokých zvířat. Cítil i známou vůni pilin – a přesto…

A přesto pod tím vším byl onen pach záplavy a rozkládajícího se listí a temných stínů jímky. Tento pach byl vlhký a hnilobný. Pach sklepa.

Ale ty ostatní pachy byly silnější.

„No jasně že ho cítím.“

„Chceš svoji lodičku, Georgie?“ zeptal se Pennywise. „Ptám se znovu jen proto, že se mi zdá, že o ni moc nestojíš.“ S úsměvem ji zvedl do výše. Měl na sobě pytlovité sametové šaty s obrovskými oranžovými knoflíky. Blýskavá kravata, ocelově modrá, visela přes kabátec a na rukou měl velké bílé rukavice, takové, jaké vždy nosí Myšák Mickey a Kačer Donald.

„Ano, jasně,“ George nahlížel do jímky.

„A jeden balonek? Mám červený a zelený a žlutý a modrý…“

„A vznášejí se?“

„Jestli se vznášejí?“ Klaunův úsměv se rozšířil. „Ale ano, to ano. Vznášejí se! A tady je cukrová vata.“

George natáhl ruku.

Klaun ho chytil za paži.

A George viděl, jak se klaunova tvář mění.

To, co spatřil potom, bylo tak strašné, že jeho nejhorší představy čehosi ve sklepě vedle toho vypadaly jako krásné sny; to, co spatřil, ho vmžiku připravilo o rozum.

„Vznášejí se,“ zabručela zastřeným hlasem ta věc v jímce. Držela chlapcovu paži mocným a horkým sevřením, táhla ho do té strašné temnoty, kam se valila řvoucí voda, jež unášela do moře náklad různých úlomků a věcí. George se odtahoval od té konečné temnoty a počal křičet do deště, křičet jako smyslů zbavený do světlého podzimního nebe, rozklenutého onoho podzimního dne roku 1957 nad městem Derry. Výkřiky byly ostré a pronikavé a po celé Witcham Street lidé přistupovali k oknům nebo vycházeli na verandy.

„Vznášejí se,“ vrčela ta věc, „vznášejí, Georgie, a až tu budeš dole se mnou, budeš se vznášet taky –“

Georgeovo rameno narazilo na beton obrubníku a Dave Gardener, který toho dne nešel pro záplavu do zaměstnání, uviděl už jen malého chlapce ve žlutém pršiplášti, malého chlapce, jenž se zmítal ve strouze a špinavá voda mu tekla přes obličej, takže jeho křik zněl bublavě.

„Tady dole se všechno vznáší,“ zašeptal ten zdušený, chraplavý hlas – a náhle se ozval zvuk trhání, poslední hrůzný výkřik a pak už George Denbrough o ničem nevěděl.

Dave Gardener byl první, kdo tam přiběhl, a přestože byl na místě tři čtvrtě minuty po prvním výkřiku, byl George Denbrough už mrtev. Gardener ho uchopil za pláštěnku, vynesl ho do ulice… a sám začal křičet, když tělo obrátil. Levá strana pláštěnky teď byla jasně červená. Z potrhaného otvoru v místech, kde by měla být levá ruka, vytékala krev. Kloub kosti, úděsně bílý, vyčníval z roztrhané látky.

Chlapcovy oči zíraly do nebe, a když se Dave obracel k dalším lidem, kteří v hloučcích přibíhali ulicí, začaly se už plnit deštěm.

4

Hluboko dole v jímce, už skoro plné (tam dole nikdo nemohl být, křičel později na reportéra místních Novin šerif s bezmocným vztekem, téměř hystericky), pokračovala Georgeova lodička z novin ve své pouti temnými komorami a dlouhými betonovými koryty s vířící vodou. Jednu chvíli plula bok po boku s mrtvým kuřetem, jemuž trčely ke stropu žlutavé pařáty; pak na jedné odbočce na východ od města bylo kuře vyneseno nalevo, zatímco lodička plula rovně.

O hodinu později, když Georgeova matka dostala na pohotovosti místní nemocnice sedativa, seděl Bill Kokta, vyděšený, bílý a bez hlesu, na své posteli a naslouchal tichým otcovým vzlykům v salonu, kde matka právě hrála na piano Pro Elišku, když George odcházel. Tehdy lodička prolétla betonovou rourou jako kulka opouštějící hlaveň pušky a spěchala do dalšího bezejmenného toku. Když se o dvacet minut později dostala do divoké a vzduté řeky Penobscot, začaly na obloze probleskovat první ostrůvky modři. Bylo po bouřce.

Lodička se nakláněla, potápěla, nabírala i vodu, ale nepotopila se; oba bratři ji naimpregnovali dobře. Ani nevím, kam nakonec doputovala, jestli vůbec doputovala. Snad dorazila až do moře a navždy tam pluje jako nějaká kouzelná loďka z pohádky. Vím jen, že když opouštěla hranice města Derry ve státě Maine, kde také navždy opouštěla tento příběh, ještě se kolébala na vlnách.

KAPITOLA 2 Po karnevalu (1984)

1

Důvodem, proč Adrian nosil ten klobouk – jak řekl později policii jeho přítel mezi vzlyky –, bylo vlastně to, že ho vyhrál u stánku ‚Házej, dokud nevyhraješ‘ na pouti v parku Bassey pouhých šest dní před svou smrtí. Byl na něj pyšný.

„Nosil ten klobouk proto, že miloval tohle posraný město!“ křičel na policajty Don Hagarty, Adrianův přítel.

„No, no – není třeba hned takhle mluvit,“ napomínal Hagartyho policista Harold Gardener. Harold Gardener byl jedním ze čtyř synů Davea Gardenera. Toho dne, kdy jeho otec objevil bezduché, jednoruké tělo George Denbrougha, bylo Haroldu Gardenerovi pět let. Dnešního dne, téměř o sedmadvacet let později, mu bylo dvaatřicet a začínal plešatět. Harold Gardener uznával realitu zármutku a bolesti Dona Hagartyho a zároveň ji odmítal brát vážně. Tento muž – pokud ho tak lze označovat – se maloval rtěnkou a nosil tak těsné hedvábné kalhoty, že mu téměř šlo spočítat vrásky na penisu. Zármutek nezármutek, bolest nebolest, přece jenom to byl teplouš. Zrovna tak jako jeho přítel, mrtvý Adrian Mellon.

„Tak si to projdeme ještě jednou,“ vmísil se Haroldův kolega Jeffrey Reeves. „Tak vy dva jste vyšli z Falconu a dali jste se cestou ke kanálu. A co bylo pak?“

„Kolikrát vám to budu muset vyprávět, vy idioti?“ Hagarty stále křičel. „Zabili ho! Strčili ho přes zábradlí! Byla to pro ně jen běžná zábava v tomhletom machoměstě!“ Don Hagarty začal brečet.

„Ještě jednou,“ požádal Reeves trpělivě. „Vyšli jste z Falconu. Co bylo pak?“

2

Ve vyšetřovně, o kus dál v hale, hovořili právě dva policisté z Derry se Stevem Dubayem, sedmnáctiletým mladíkem; v kanceláři notáře v prvním poschodí další dva policisté vyšetřovali osmnáctiletého Johna ‚Pavouka‘ Gartona a v úřadovně policejního ředitele v pátém poschodí zpovídali ředitel Andrew Rademacher a asistent prokurátora Tom Boutillier patnáctiletého Christophera Unwina, který měl na sobě vyšisované džíny, umaštěné tričko, boty kanady a brečel. Rademacher a Boutillier si ho vzali na starost, protože ho celkem správně odhadli jako slabý článek řetězu.

„Tak si to projdeme ještě jednou,“ řekl Boutillier ve své kanceláři asi ve stejné chvíli, kdy to Jeffrey Reeves říkal o pár poschodí níže.

„My jsme ho nechtěli zabít,“ vzlykal Unwin. „To ten klobouk. Nevěřili jsme, že ho ještě bude mít na hlavě, víte, po tom, co mu to poprvé Pavouk řekl. My jsme ho chtěli jen postrašit.“

„Za to, co řekl,“ zasáhl ředitel Rademacher.

„Ano.“

„Johnu Gartonovi, odpoledne sedmnáctého.“

„Ano, Pavoukovi.“ Unwin znovu propukl v pláč. „Ale hned, jak jsme viděli, že je v maléru, jsme se ho snažili zachránit… Aspoň teda já a Stevie Dubay… My jsme ho nechtěli zabít.“

„Hele, Chrisi, nehraj to na nás,“ osopil se Boutillier. „Prostě jste hodili toho teplouška do kanálu.“

„Ano, ale –“

„A vy tři jste přišli prostě všechno objasnit. Tady šéf i já to oceňujeme, že jo, Andy?“

„No jasně. Na takovou věc musí bejt chlap, aby se hlásil k tomu, co udělal, Chrisi.“

„Tak teď ze sebe nedělej blbečka a nelži. Chtěli jste ho tam hodit v tu chvíli, kdy jste ho s tím jeho fámulem viděli vycházet z Falconu, co?“

„Ne!“ protestoval důrazně Chris Unwin.

Boutillier vytáhl z kapsy košile balíček marlborek a jednu si vsunul do úst. Nabídl balíček Unwinovi.

„Cigaretu?“

Unwin si jednu vzal. Boutillier měl co dělat, aby mu ji zapálil, tak se Unwinovi třásly rty.

„No a kdy jste tedy uviděli, že má ten klobouk?“ zeptal se Rademacher.

Unwin zhluboka potáhl, sklopil hlavu, takže mu mastné vlasy spadly přes oči, a vypustil uhrovatým nosem kouř.

„Jó,“ řekl téměř neslyšně.

Boutillier se předklonil, hnědé oči mu blýskaly. Tvář měl sveřepou, ale hlas mu zněl měkce. „Cože, Chrisi?“

„Řekl jsem ano. Myslím, že ano. Chtěli jsme ho tam hodit. Ale ne ho zabít.“ Poděšeně na ně pohlédl, zmučený a stále ještě neschopen pochopit ohromující změny, které se v jeho životě udály od chvíle, kdy odešel z domova, aby se se dvěma kamarády pobavil na posledním večeru karnevalu Dny kanálu v Derry, včera večer v půl osmé. „Ale ne ho zabít!“ opakoval. „A ten člověk pod mostem… Pořád nevím, kdo to byl.“

„Co to bylo za člověka?“ zeptal se Rademacher, ne však s nějakým zvláštním zájmem. Tuhle část vyprávění už také slyšeli, ale ani jeden z nich tomu nevěřil – dříve nebo později přijdou lidé obvinění z vraždy skoro vždycky s nějakou další tajemnou osobou. Boutillier už pro to dokonce měl označení „syndrom jednorukého muže“ – podle toho starého televizního seriálu Uprchlík.

„Ten člověk v obleku klauna,“ Chris Unwin se otřásl. „Ten člověk s balonky.“

3

Karneval Dny kanálu, který se konal od 15. července do 21. července, byl obrovský úspěch, jak se na tom shodli skoro všichni obyvatelé Derry; byla to velká věc pro morálku města, pro jeho image… a pro peněženky. Týdenní karneval se konal u příležitosti stého výročí otevření kanálu, který procházel středem města. Právě tento kanál zpřístupnil město Derry obchodu s dřívím v letech 1884 až 1910. A byl to právě tento kanál, který stál u zrodu éry rozkvětu Derry.

Město se roztáhlo od východu k západu i od severu k jihu. Výmoly, o nichž někteří obyvatelé tvrdili, že nebyly léta spravovány, byly hezky zavezeny asfaltem a vyrovnány. Budovy v městě byly opravovány uvnitř a natírány zvenčí. Ty nejostudnější nápisy na zdech v parku Bassey – většinou jednoznačně antihomosexuální prohlášení jako ZABÍT VŠECHNY TEPLOUŠE a AIDS OD BOHA PRO ZASRANÝ HOMOUŠE – byly odstraněny z laviček a dřevěných stěn zastřešeného můstku přes kanál, jemuž se říkalo Most polibků.

Ve třech prázdných průčelích obchodů ve středu města bylo instalováno Muzeum dnů kanálu. Byly tam umístěny exponáty dodané Michaelem Hanlonem, místním knihovníkem a historikem amatérem. Nejstarší rodiny ve městě zdarma zapůjčily své téměř bezcenné poklady a během týdne trvání karnevalu zaplatilo skoro čtyřicet tisíc návštěvníků po čtvrťáku za nahlédnutí do jídelníčku místní vyvařovny z devadesátých let minulého století, za pohled na dřevorubecké náčiní z osmdesátých let minulého století či za prohlídku dětských hraček z dvacátých let a více než dvou tisíc fotografií a devíti cívek filmů ze života města Derry, jak se odehrával v posledních sto letech.

Toto muzeum sponzorovala místní dámská společnost, jež vetovala vystavení některých exponátů (jako například proslaveného křesla pro vagabundy ze třicátých let) a fotografií (mimo jiné fotografií Bradleyho gangu po jednom pochybném masakru). Všichni se ale shodli, že to byl velký úspěch, a nikdo vlastně nechtěl vidět ty krví potřísněné staré věci. Mnohem lepší je zdůraznit to pozitivní a to negativní vyloučit, jak se zpívalo v jedné staré písničce.

V Derry parku byl obrovský pruhovaný stan s občerstvením a každý večer tu koncertovaly orchestry. V Bassey parku byla pouť, pořádaly se tu kovbojské jízdy a místní usedlíci hráli různé hry. Historickými částmi města každou hodinu projížděla zvláštní tramvaj s konečnou v tomto živém a příjemném táboře na utrácení peněz.

A právě tady vyhrál Adrian Mellon onen klobouk, který měl být příčinou jeho smrti, papírový klobouk s kytičkou a prýmkem, na němž byl nápis MILUJU DERRY!

4

„Jsem unavený,“ stěžoval si John „Pavouk“ Garton. Podobně jako oba jeho přátelé byl navlečen do bezděčné imitace oblečení Bruce Springsteena, přestože pokud by byl dotázán, označil by nepochybně Springsteena za měkkouše či buzíka a místo toho by projevil obdiv k takovým ‚parádním‘ heavymetalovým skupinám, jako jsou Def Leppard, Twisted Sister či Judas Priest. Rukávy světle modrého trička měl utržené, takže obnažovalo svalnaté paže. Husté hnědé vlasy mu padaly přes jedno oko – takhle vypadal spíš jako Cougar Mellencamp než Bruce Springsteen. Paže měl modře tetované – tajemnými obrazci, které vypadaly jako nakreslené nějakým děckem. „Už se mi nechce mluvit.“

„Řekni nám jen o tom úterním odpoledni na pouti,“ přikázal Paul Hughes. Hughes byl unavený, šokovaný a celou touhle špinavou záležitostí znechucený. Znovu a znovu musel myslet na to, že to vypadá, jako by Dny kanálu měly skončit závěrečným podnikem, o němž každý věděl, ale nikdo se ho neodvážil uvést do programu karnevalu. Kdyby se odvážil, vypadal by pak program následovně:

Sobota, 21:00: Závěrečný koncert, ve kterém se představí

orchestr střední školy v Derry a Holičská dechovka.

Sobota, 22:00: Velký ohňostroj.

Sobota, 23:35: Rituální obětování Adriana Mellona jako

oficiální ukončení Dnů kanálu.

„Seru na pouť,“ odpověděl Pavouk.

„Jenom co jsi řekl Mellonovi a co on řekl tobě.“

„Ach bože,“ obrátil oči v sloup Pavouk.

„Tak dělej, Pavouku,“ hartusil Hughesův kolega.

Pavouk Garton se podíval ke stropu a začal znovu.

5

Garton viděl oba, Mellona a Hagartyho, jak se objímají kolem pasu a chichotají se jako nějaké holčičky. Vlastně si nejdříve myslel, že to jsou holčičky. Pak poznal Mellona, kterého si všiml už dříve. Zrovna, když se na ně podíval, Mellon se otočil k Hagartymu… a krátce se políbili.

„Ach bože, já se snad pobleju!“ zvolal znechuceně Pavouk.

S ním byli Chris Unwin a Steve Dubay. Když Pavouk ukázal na Mellona, prohlásil Steve Dubay, že má dojem, že ten druhý teplouš se jmenuje nějak jako Don, a že jednou vzal stopem kluka ze střední školy a pak ho chtěl osahávat.

Mellon a Hagarty se zase začali přibližovat k naší trojici, když odcházeli od stánku Házej, dokud nevyhraješ a blížili se k východu z pouti. Pavouk Garton později řekl policistům Hughesovi a Conleymu, že jeho ‚občanská důstojnost‘ byla raněna, když spatřil, jak ten zasranej teplouš má na hlavě čepici s nápisem MILUJU DERRY. Ten klobouk byla taková přiblblost – papírová imitace cylindru s velkou květinou, která se nahoře kývala do stran. Přiblblost toho klobouku zřejmě zraňovala Pavoukovu občanskou důstojnost ještě víc.

Když kolem nich Mellon a Hagarty přecházeli, ruku kolem pasu druhého, Pavouk Garton křikl: „Měl bych tě nechat ten klobouk sežrat, ty zasranej mrdálisto!“

Mellon se otočil ke Gartonovi, vyzývavě zamrkal a odpověděl: „Kdybys chtěl něco zakousnout, zlato, našel bych něco mnohem chutnějšího, než je můj klobouk.“

V tuto chvíli se Pavouk Garton rozhodl, že v obličeji toho teplouše musí něco přearanžovat. V krajině Mellonova obličeje vytvoří pohoří a rozdělí kontinenty. Nikdo si přece nemůže dovolit mu navrhovat, že by měl někomu kouřit péro. Nikdo.

Vystartoval na Mellona. Mellonův znepokojený přítel Hagarty se pokusil Mellona odtáhnout, ten se však s úsměvem vzepřel na místě. Garton později řekl policistům Hughesovi a Conelymu, že si byl naprosto jist, že je Mellon něčím nadopovaný. Taky že byl, s tím Hagarty souhlasil, když se k této věci Gardener a Reeves dostali. Byl nadopovaný dvěma koblihami s medem, tím jediným, co za celý den pouti pozřel. Proto nebyl schopen rozeznat skutečné nebezpečí, jaké Pavouk Garton představuje.

„To byl ale celý Adrian,“ vzlykal Don a papírovým kapesníčkem si stíral z očí líčidla. „Nepoužíval nic jako ochranné zbarvení. Byl to takový blázínek, který si myslel, že věci nakonec dopadnou vždycky dobře.“

Mohl ale dopadnout špatně, a to právě tady a teď, kdyby Garton právě v tu chvíli neucítil poklepání na rameno. Byl to obušek. Otočil hlavu a uviděl poručíka Franka Machena, dalšího člena policejního sboru města Derry.

„Hele, mladej, nech toho,“ řekl Machen Gartonovi. „Hleď si svýho a nech tady hoše na pokoji. Bav se nějak jinak.“

„To jste neslyšel, co mi řek?“ zeptal se ostře Garton. Unwin i Dubay k němu přistoupili – oba cítili malér a snažili se Gartona zklidnit, ten je však odstrčil, a kdyby to zkoušeli dál, pustil by se snad do nich pěstmi. Jeho mužnost utrpěla urážku, kterou dle jeho mínění bylo třeba pomstít. Nikdo si nemůže dovolit mu navrhovat, aby kouřil někomu péro. Nikdo.

„Nemyslím, že ti něco řekl,“ odpověděl Machen. „Ty jsi ho oslovil jako první, mám ten dojem. Tak pokračuj, mladej. Nerad bych ti to říkal ještě jednou.“

„Řekl mi, že jsem teplej!“

„A ty máš strach, že bys mohl bejt, co?“ zeptal se Machen s předstíraným zájmem. Garton zrudl do nachova.

Během této konverzace se Hagarty snažil násilím Adriana Mellona odtáhnout. Teď už konečně Mellon odcházel.

„Pá-pá, zlato,“ ozval se Adrian přes rameno.

„Zmlkni, prdelko,“ klidnil ho Machen. „Koukej zmizet.“

Hagarty nabídl Mellonovi paži a ten se do něho zavěsil.

„Taky si můžu vzít do parády tebe, kamaráde,“ podotkl Machen, „a vzhledem k tomu, jak se chováš, by to nebyl zrovna špatný nápad.“

„Až se příště setkáme, tak ti zbourám fasádu!“ pokřikoval Garton za odcházející dvojicí a obě hlavy se k němu obrátily. „Jestli budeš ještě mít ten klobouk, tak tě zabiju! V tomhle městě takoví teplouši jako ty nemají co dělat!“

Mellon, aniž se otočil, zamával prsty levé ruky – nehty nalakovanými červeně – a trochu přidal do kroku. Garton opět vystartoval.

„Ještě jedno slovo a ještě jeden krok, a jdeš se mnou,“ upozornil ho Machen mírně. „Věř mi, hochu, protože já když něco říkám, tak to taky tak myslím.“

„Hele, Pavouku,“ Unwin vypadal znepokojeně. „Nech to bejt.“

„Vy snad máte takovýhle týpky rád?“ zeptal se Pavouk Machena naprosto ignoroval Chrise a Stevea. „Co?“

„Pokud jde o homouše, jsem neutrální,“ řekl Machen. „Mně jde především o pořádek a klid, a to vy narušujete, holobrádci. Chcete snad jít se mnou nebo co?“

„Pojď, Pavouku, jdeme,“ řekl tiše Dubay. „Pojď, dáme si někde párky.“

Pavouk šel, přehnanými pohyby si upravoval tričko a shrnoval si vlasy z čela. Machen, který také podal po smrti Adriana Mellona svědectví o tomto dopoledni, řekl: „Poslední, co jsem ho slyšel říkat, když spolu s kamarády odcházel, bylo: ‚Až ho potkám příště, tak mu šeredně pocuchám fasádu.‘“

6

„Prosím vás, já musím mluvit se svou matkou,“ žadonil už potřetí Steve Dubay. „Musím zařídit, aby promluvila s otčímem, nebo bude peklo, a až přijdu domů, porveme se.“

„Za malou chvíli,“ řekl mu policista Charles Avarino. Jak Avarinovi, tak jeho kolegovi Barneymu Morrissonovi bylo jasné, že Dubay dnes večer domů nepůjde, a nepůjde možná ještě mnoho dalších večerů. Chlapec si patrně vůbec neuvědomoval, do jak velké šlamastyky se dostal, a Avarino nebyl ani překvapen, když se později dozvěděl, že Dubay odešel ze školy v šestnácti letech. To byl ještě ve střední juniorce na Water Street. Jeho inteligenční kvocient byl 68, a jak řekl Wechsler, už v sedmé třídě byl třikrát přistižen při fetování.

„Tak nám řekni, co se stalo, když jsi uviděl Mellona vycházet z Falconu,“ vyzval ho Morrison.

„Né, člověče, rači né.“

„No a proč ne?“ zeptal se Avarino.

„Stejně už jsem asi mluvil moc.“

„Taky jsi přišel proto, abys mluvil, ne?“ optal se Avarino. „Nebo snad ne?“

„No… jasně… ale…“

„Poslouchej,“ řekl Morrison měkce, sedl si vedle Dubaye a zapálil mu cigaretu. „To si myslíš, že tady já a Chick máme teplouše rádi?“

„To nevím –“

„Copak vypadáme jako teplouši?“

„Ne, ale…“

„My jsme tvoji přátelé, Stevku,“ ubezpečil ho Morrison vážně. „A věř mi, ty, Chris a Pavouk budete potřebovat všechny přátele, co jen budete moct sehnat. Protože zítra, kluci, budou všichni v tomhle městě žíznit po vaší krvi.“

Steve Dubay vypadal trochu znepokojeně. Avarino, který skoro mohl číst v mozečku tohohle vlasatce, ho podezříval, že zase myslí na otčíma. A i když Avarino neměl malou homosexuální komunitu města zrovna v oblibě – jako každý druhý policajt ve službě by raději viděl Falcon navždy zavřený –, s potěšením by zavezl Dubaye domů sám. Vlastně by s potěšením držel Dubaye za ruce, zatímco by ho otčím mlátil přes prdel. Avarino neměl rád homosexuály, to však neznamenalo, že by schvaloval jejich mučení a vraždění. Mellona vylovili. Když byl vytažen zpod mostu přes kanál, oči měl široce otevřené, naplněné hrůzou. A tenhle mladík tady nemá nejmenší potuchy, k čemu se propůjčil.

„My jsme mu nechtěli ublížit,“ opakoval Steve. To bylo jeho záchranné stéblo, jehož se držel, když se dostal do úzkých.

„No a o tom nás právě musíš přesvědčit,“ pronesl Avarino vážně. „Vylož nám to všechno, jak to doopravdy bylo, a možná to nebude stát ani za řeč. Co říkáš, Barney?“

„Jasný jako mlíko,“ souhlasil Morrison.

„Tak ještě jednou, co říkáš?“ pobízel ho Avarino.

„No…,“ protáhl Steve a pak začal pomalu vyprávět.

7

Když se Falcon v roce 1973 otvíral, myslel si Elmer Curtie, že klientelu budou tvořit hlavně pasažéři autobusů – vedlejší nádraží sloužilo třem různým linkám: Trailways, Greyhound a místní Aroostook. Co si ale neuvědomil, byla skutečnost, že většinu pasažérů tvořily ženy nebo rodiny s haldou dětí. A z těch zbývajících jich zase hodně mělo svoje flašky v hnědých pytlících a ti ani z autobusu nevystupovali. Obvykle vystupovali jen vojáci nebo námořníci, kteří si dali maximálně tak jedno nebo dvě piva na rychlovku – během desetiminutové zastávky ani nešlo rozjet nějaký flám.

Tyto základní pravdy byly Curtiemu v roce 1977 jasné, to však už bylo pozdě: Byl po krk v dluzích a neměl ani potuchy, jakým způsobem se z nich vybabrat. Napadala ho i myšlenka celou hospodu zapálit a inkasovat od pojišťovny, ale to by si musel najmout nějakého profíka, protože jinak by ho určitě načapali… A stejně neměl ani ponětí, kde by takového profíka sehnal.

V únoru toho roku se rozhodl, že počká ještě do 4. července – kdyby se to do té doby nemělo změnit, tak prostě vejde do sousedních dveří, sedne na greyhounda a mrkne se, jak to vypadá dole na Floridě.

V nejbližších pěti měsících si však potichu našla do podniku cestu zvláštní prosperita. Bar byl uvnitř natřen černě a zlatě a vyzdoben vycpanými ptáky (bratr Elmera Curtieho byl amatérským preparátorem, specialistou na ptáky, a po jeho smrti všechny tyhle věci Elmer zdědil). Náhle, namísto aby vytočil za večer šedesát piv a naléval snad jen dvacet panáků, točil Elmer osmdesát piv a naléval stovku panáků… sto dvacet… někdy sto šedesát.

Jeho návštěvníci byli mladí, zdvořilí a téměř výlučně muži. Řada jich bývala výstředně oblečena, ale výstřední oblékání bylo v těch dobách téměř běžné a Elmer si až do roku 1981, nebo tak nějak, neuvědomoval, že jeho návštěvníky jsou téměř výlučně homosexuálové. Kdyby tohle řekl někomu z občanů Derry, nejspíš by se zachechtali a prohlásili, že Elmer Curtie si určitě myslí, že jsou včerejší – byla to však čistá pravda.

Jako podváděný manžel byl prakticky posledním, kdo to zjistil… A když to zjistil, už mu to bylo jedno. Bar vydělával peníze, a i když v Derry byly čtyři další výdělečné podniky, byl Falcon jediný, který jeho bujaří návštěvníci celý pravidelně nedemolovali. Nechodily sem ženské, o něž by vznikaly rvačky, a muži, kteří sem chodili, se vždy uměli mezi sebou diskrétně domluvit, což se jejich heterosexuálním protějškům jaksi nedařilo.

Jakmile si uvědomil sexuální preferenci svých pravidelných návštěvníků, zdálo se mu, že ze všech stran slyší o Falconu strašidelné příběhy – ty se sice vyprávěly už léta, ale ke Curtiemu se do roku 1981 prostě nedonesly. Pak si uvědomil, že nejhorlivějšími vypravěči takových příběhů byli lidé, které by do Falconu nikdo nedotáhl ani řetězem, protože měli strach, že těmi teplouši nějak načichnou. Přesto, jak se zdá, měli monopol na informace všeho druhu.

Podle těchto historek tam bylo každý večer možné vidět muže, jak se k sobě při tanci tisknou, osahávají si penisy přímo na parketu, u baru si dávají francouzáky a na záchodech si kouří péra. Vzadu měla být místnost, kde se dalo užít si trochu radostí – byl tam velký dědek v nacistické uniformě, celou paži až k rameni namaštěnou, který se o vás rád postará…

Ve skutečnosti nic z toho nebylo pravda. Když si tam zaskočili žízniví cestující z autobusového nádraží na pivo nebo frťana, neshledali na Falconu vůbec nic zvláštního – jistě, bylo tam hodně mužů, tím se ale nijak nelišil od tisíců dělnických náleven po celé zemi. Klientela sice byla homosexuální, homosexualita ale nebyla synonymem blbosti. Když se chtěli trochu rozšoupnout, vydali se do Portlandu. Pokud se chtěli hodně rozšoupnout – ve stylu Beranidlo nebo Velký klacek –, vydali se do New Yorku nebo Bostonu. Derry bylo provinční město a jeho malá homosexuální komunita také velmi dobře chápala stín, pod kterým existuje.

Don Hagarty chodil do Falconu asi dva nebo tři roky před březnem roku 1984, kdy se tu poprvé objevil s Adrianem Mellonem. Dřív to Hagarty zkoušel spíš různě, málokdy se objevil více než párkrát se stejným doprovodem. Ale koncem dubna začalo být jasné i Elmeru Curtiemu, jenž se o takové věci staral jen pramálo, že mezi Hagartym a Mellonem je to vážné.

Hagarty pracoval jako kreslič u jedné inženýrské firmy v Bangoru. Adrian Mellon byl spisovatel na volné noze; publikoval, kde to šlo a jak to šlo – v časopisech leteckých společností, náboženských časopisech, regionálních magazínech, nedělních přílohách a obskurních plátcích. Pracoval na románu, ale možná ne doopravdy – pracoval na něm totiž už od třetího ročníku na koleji, a to bylo před dvanácti lety.

Do Derry přijel, aby napsal něco o kanálu – měl na to smlouvu od časopisu New England Byways, blýskavého dvouměsíčníku vydávaného v nakladatelství Concord. Adrian Mellon vzal tu smlouvu proto, že mu časopis hradil třítýdenní výdaje a hezký pokoj v Městském domě v Derry, přičemž materiál, potřebný pro článek, shromáždí za pět dní. Ve zbývajících dvou týdnech možná stačí nashromáždit materiály na čtyři další regionální články.

Během těchto tří týdnů však potkal Dona Hagartyho, a místo aby se vrátil po třech týdnech do Portlandu, našel si na Kossuthově třídě malý byt. Bydlel tam jen šest týdnů. Pak se přestěhoval k Donu Hagartymu.

8

To léto, jak vyprávěl Haroldu Gardenerovi a Jeffu Reevesovi, bylo nejšťastnějším létem jeho života – mělo ho to varovat, jak říkal: Mohlo mu být jasné, že Bůh podstrojuje takovým lidem, jako je on sám, jen proto, aby je pak podrazil.

Jediným stínem, jak říkal, byla výstředně obdivná Adrianova reakce na město Derry. Měl tričko s nápisem MAINE NENÍ ŠPATNÉ, ALE DERRY JE VYNIKAJÍCÍ! Nosil školní bundu s nápisem Derry Tigers. No a pochopitelně ten klobouk. Tvrdil, že Derry má kreativní a vitální atmosféru. Něco na tom možná bylo: Poprvé téměř po roce vytáhl z kufru svůj skomírající román a pracoval na něm.

„Skutečně na něm začal zase dělat?“ zeptal se Gardener Hagartyho; ani ne proto, že by ho to opravdu zajímalo, ale protože chtěl Hagartyho udržet v hovoru.

„Ano – stránky z něj jen padaly. Říkal, že možná to bude příšerný román, ale aspoň to nebude příšerný nedokončený román. Chtěl ho dokončit do svých narozenin v říjnu. Pochopitelně nevěděl, jaké je Derry opravdu. Myslel si, že to ví, ale nebyl tu zase tak dlouho, aby do sebe nasál skutečné Derry. Pořád jsem mu to říkal, odmítal mě však poslouchat.“

„Nu a jaké je Derry doopravdy, Done?“ zeptal se Reeves.

„Je jako chcíplá děvka, co jí z píči lezou larvy.“

Oba policisté na sebe ohromeně pohlédli.

„Je to špatné místo. Je to stoka. Chcete říct, že vy dva to nevíte? To tu žijete celý svůj život a nevíte to?“

Ani jeden neodpověděl. Po malé chvíli Hagarty pokračoval.

9

Než mu vstoupil do života Adrian Mellon, uvažoval Don o tom, že Derry opustí. Bydlel tu už tři roky – hlavně proto, že souhlasil s dlouhodobým pronájmem bytu, ze kterého byl nejfantastičtější výhled na řeku na světě, teď však pronájem skoro vypršel a Don byl celkem rád. Už žádné dlouhé dojíždění do Bangoru a zpět. Už nikdy podivné pocity – jak jednou řekl Adrianovi, v Derry se mu vždy zdálo, že je jedna hodina po poledni. Adrian si možná myslel, že Derry je fantastické místo, Dona však děsilo. Nešlo jen o přísně homofobní postoj města, postoj, který zřetelně vyjadřovali jeho obyvatelé nápisy v parku Bassey, to však byla jediná věc, na kterou šlo ukázat prstem. Adrian se tomu smál.

„Done, v každém městě v Americe je určitá část lidí, kteří nenávidí homosexuály,“ říkal. „Neříkej mi, že to nevíš. Máme konečně éru mormona Ronnieho a puťky Phyllis.“

„Pojď se mnou do parku Bassey,“ odpověděl Don, když si uvědomil, že Adrian myslí to, co říká, skutečně vážně – říkal vlastně, že Derry není o nic horší než jakékoliv jiné městečko ve vnitrozemí. „Chci ti něco ukázat, lásko.“

Jeli do parku Bassey – bylo to uprostřed června, asi měsíc před Adrianovou vraždou, jak vyprávěl Hagarty policistům. Vzal Adriana mezi tmavé, nepříjemné stíny na Mostě polibků. Ukázal mu nápisy. Adrian si musel zapálit sirku a podržet ji před nápisy, aby je mohl přečíst.

UKAŽ MI SVÝHO ČURÁKA, BUZÍKU, A JÁ TI HO UFIKNU.

„Vím, jak se lidé dívají na homosexuály,“ řekl Don tiše. „Když mi bylo patnáct, zmlátili mě v Daytonu na zastávce autobusu; v Portlandu mi zapálili střevíce před stánkem se sendviči, zatímco starej tlustej polda dřepěl ve svým fáru a chechtal se. Už jsem toho viděl hodně…, ale nikdy jsem neviděl něco takového. Podívej se sem. Přesvědč se sám.“

Ve světle další sirky se objevil nápis NARVAT VŠEM BUZÍKŮM DO OČÍ HŘEBÍKY (JEDNOU PROVŽDY)!

„Kdo píše tyhlety věci, musí být nějak vyšinutý. Kdybych si mohl myslet, že to je jen jeden člověk, jeden izolovaný úchyl, cítil bych se líp, ale…“ Don neurčitě ukázal na Most polibků. „Je toho tady spousta… a nemyslím si, že to všechno píše jeden člověk. A proto se chci z Derry odstěhovat, Ade. Je to na moc místech a u mnoha lidí, tahle porucha.“

„Dobře, tak počkáme, až dopíšu svůj román, platí? Prosím! Slibuji, že v říjnu, ne později. Je tady lepší vzduch.“

„Nevěděl, že pozor si měl dávat spíš na vodu,“ řekl Don Hagarty hořce.

10

Tom Boutillier a ředitel Rademacher se předklonili, ani jeden z nich nepromluvil. Chris seděl s hlavou svěšenou, monotónně mluvil do podlahy. Byla to ta část, kterou chtěli slyšet; byla to ta část, která pošle nejméně dva ty pitomce do vězení v Thomastonu.

„Ta pouť vlastně nebyla nejhorší,“ vyprávěl Unwin. „Už zavírali všechny ty podělaný atrakce jako létající talíř a looping. Na autech už měli ceduli ‚zavřeno‘. Už nebylo otevřené nic, jen autíčka pro děti. Tak jsme šli dál na hry a Pavouk uviděl ten stánek Házej, dokud nevyhraješ, tak zaplatil padesát centů a vybral si ten klobouk, co ho měl ten teplouš, tak na něj házel, ale pořád vedle, a vždycky, když znovu minul, dostával se do horší a horší nálady, rozumíte? A Steve – to je ten, co se vždycky snaží to nějak uhladit, zahrát to do ztracena, teda uhladit tohle a uhladit támhleto, vždycky říká, vybodněte se na to, rozumíte? Jenomže byl ve vopravdu na houby náladě, protože si vzal tu pilulku, rozumíte? Nevím, o jakou pilulku šlo. Byla červená. Možná to bylo i něco povolenýho. Jenomže furt hučel do Pavouka, až jsem si už myslel, že ten mu jednu ubalí, rozumíte. Háže, ale ten klobouk se ani vyhrát nedá. To by trvalo, než by se dal ten teploušskej klobouk vyhrát. Tak mu nakonec ta ženská dává nějakou cenu, i když ten kruh přes ni nespadl, protože se nás chtěla asi zbavit. Nevím. Možná že ne. Ale asi ano. Byla to taková ta frkačka, víte? Jak se do toho foukne, ono se to rozbalí a dělá to takové prdění, rozumíte? Taky jsem jednu takovou měl. Dostal jsem ji někdy na Halloween nebo na Nový rok nebo na nějaké podělané narozeniny nebo co. Byla docela pěkná, jenomže jsem ji někde ztratil. Nebo mi ji někdo sebral z kapsy na tom podělaným dvoře ve škole, rozumíte? No a tak pouť se zavírala a Steve pořád hučí do Pavouka, že nemůže vyhrát ten klobouk, rozumíte, a Pavouk nic moc neříká, a to vím, že je špatný znamení, ale dělal jsem, že nic, rozumíte? Tak jsem si myslel, že by bylo dobrý změnit řeč, jenomže jsem nevěděl jak, rozumíte? Tak když jsme přišli k parkovišti, povídá Steve: ‚Kam se pude? Domů?‘ A Pavouk povídá: ‚Nejdřív pudeme k Falconu a mrkneme se, jestli tam nebude ten buzík.‘“

Boutillier a Rademacher si vyměnili pohledy. Boutillier zvedl prst a poťukával si po čele; i když tenhle blbeček v kanadách o tom neměl ani potuchy, právě přemýšlel o vraždě prvního stupně.

„Tak říkám, že ne, že musím domů, a Pavouk na to, že mám asi strach jít k tomu buzerantskýmu baru. Tak říkám, že sakra né! Steve je pořád nadopovanej nebo co, a tak říká: ‚Dem nasekat trochu teplýho masa! Dem nasekat trochu teplýho masa! Dem nasekat…‘“

11

Načasované to bylo tak, že to špatně dopadlo pro všechny. Adrian Mellon a Don Hagarty vyšli po dvou pivech z Falconu, přešli kolem autobusového nádraží a pak se chytili za ruce. Ani jeden z nich na to nemyslel; bylo to něco, co dělali běžně. Bylo deset hodin a dvacet minut. Došli na roh ulice a zahnuli doleva.

Most polibků byl z tohoto místa skoro jeden kilometr proti proudu řeky. Chtěli přejít na Main Street přes most, který nebyl tak malebný. V řece Kenduskeag byl letní nízký stav, necelý metr vody; neslyšně klouzala kolem betonových pilířů.

Když je auto s mládenci předjelo (Steve Dubay oba zahlédl, jak vycházejí z Falconu), byli právě na konci mostu.

„Zastav, zastav!“ ječel Pavouk Garton. Oba muži právě prošli pod světlem a on zahlédl, jak se drží za ruce. To ho rozběsnilo…, ale ne tolik, jak ho rozběsnil ten klobouk. Velká papírová kytka se bláznivě pohupovala. „Kurva, tak zastav!“

A Steve zastavil.

Chris Unwin později popíral svoji účast na tom, co následovalo, ale Don Hagarty vypovídal jinak. Řekl, že Garton vyskočil z auta, ještě než stačilo zastavit, a že ostatní dva vyběhli hned za ním. Začal hovor. Ošklivý hovor. Adrian se ani nesnažil o nějaké flirtování či falešnou koketerii; hned poznal, že jsou v bryndě.

„Dej sem ten klobouk,“ řekl Garton. „Dej ho sem, buzíku.“

„Když ti ho dám, necháš nás na pokoji?“ Adrian se třásl strachy, téměř plakal, pohlížel z Unwina na Dubaye a Gartona vyděšenýma očima.

„Naval ho sem!“

Adrian mu ho podal. Garton vytáhl z levé přední kapsy džín kapesní nůž a rozřízl klobouk na dva kusy. Otřel si nůž o zadní část kalhot, pak kusy klobouku hodil na zem a dupal po nich.

Don Hagarty trochu poodešel stranou, zatímco pozornost ostatních byla rozdělena mezi Adriana a klobouk – řekl pak, že se rozhlížel po nějakém policistovi.

„A teď nás nech na po –,“ začal Adrian Mellon. Vtom ho Garton udeřil pěstí do tváře, až ho odhodil na zábradlí mostu, které sahalo do výše pasu. Adrian vykřikl, rukama se chytil za ústa. Skrze prsty mu prýštila krev.

„Ade!“ vykřikl Hagarty a běžel k němu. Dubay mu nastavil nohu. Garton ho nakopl do břicha, což ho srazilo z chodníku do vozovky. Projíždělo nějaké auto. Hagarty se zvedl na kolena a křičel na něj. Auto nezpomalilo. Řidič, jak pak řekl Gardenerovi a Reevesovi, se ani neohlédl.

„Zavři hubu, buzíku!“ řekl Dubay a ze strany ho nakopl do obličeje. Hagarty padl na bok do strouhy, skoro v bezvědomí.

O pár okamžiků později slyšel nějaký hlas – hlas Chrise Unwina –, jak mu říká, aby se koukal zdekovat dřív, než dostane to, co právě dostává jeho přítel. Že mu dal takovou výstrahu, to Unwin ve své výpovědi potvrdil.

Hagarty slyšel temné údery a křik svého milence. Jak řekl na policii, Adrian křičel jako králík chycený do oka. Hagarty se plazil ke křižovatce a světlům autobusového nádraží, a když už byl dost daleko, obrátil se, aby se podíval.

Adrian Mellon, který byl vysoký asi 170 centimetrů a vážil sedmdesát kilogramů, bezvládně poletoval mezi Gartonem, Dubayem a Unwinem. Jeho tělo se natřásalo a ohýbalo jako hadrová panenka. Mladíci do něho bušili, mlátili, rvali ho za šaty. Právě když se Hagarty díval, Garton uhodil Adriana do rozkroku. Vlasy padaly Adrianovi do obličeje. Z úst mu vytékala krev a máčela mu košili. Pavouk Garton nosil na pravičce dva těžké prsteny: jeden byl odznak střední školy v Derry, druhý si vyrobil ve školní dílně – z toho vyčnívaly pletené mosazné iniciály MB. Písmena znamenala Mrtví Brouci, což byla metalová skupina, kterou Pavouk zvlášť obdivoval. Prsteny roztrhly Adrianovi horní ret a obnažily mu tři horní zuby na dáseň.

„Pomoc!“ křičel Hagarty. „Pomoc! Pomoc! Zabíjejí ho! Pomoc!“

Domy na hlavní třídě byly zahaleny v temnotě a tajemství. Nikdo na pomoc nepřišel – ani od jediného světelného ostrůvku u autobusového nádraží, a Hagarty nemohl pochopit, jak to je možné: Byli tam přece nějací lidé. Viděl je, když šli s Adem kolem. Copak nikdo nepřijde na pomoc? Vůbec nikdo?

„POMOC! POMOC! ZABÍJEJÍ HO, POMOC, PROSÍM, PRO SMILOVÁNÍ BOŽÍ!“

„Pomoc,“ zašeptl velmi potichu nějaký hlas nalevo od Hagartyho… a pak se ozvalo zachechtnutí.

„Hejbej prdelí!“ křičel teď Garton… Křičel a smál se.

Všichni tři, jak řekl Hagarty Gardenerovi a Reevesovi, se chechtali, když Adriana mlátili.

„Hejbej prdelí! Do stran!“

„Hejbej prdelí! Hejbej prdelí! Hejbej prdelí!“ skandoval se smíchem Dubay.

„Pomoc,“ opět hlesl slabý hlas, a přestože to říkal vážně, znovu se ozvalo to zachechtnutí – jako by to byl hlas dítěte, jež není schopno pomoci si samo.

Hagarty pohlédl do strouhy a uviděl klauna – a od tohoto bodu už Gardener a Reeves začali pochybovat o všem, co Hagarty říkal, protože zbytek byly výplody šílence. Později se však Harold Gardener začal podivovat. Když pak zjistil, že Unwin toho klauna také viděl – nebo alespoň říkal, že ho viděl –, začal mít jiné myšlenky. Jeho kolega je neměl, nebo alespoň je nikdy nepřiznal.

Ten klaun, jak řekl Hagarty, vypadal jako něco mezi Ronaldem McDonaldem a tím starým televizním klaunem Bozem – alespoň zpočátku se mu tak jevil. Takové srovnání ho napadlo, když viděl ty divoké chumáče oranžových vlasů. Když o tom přemýšlel později, už se mu nezdálo, že klaun vypadá jako oni. Úsměv měl namalovaný na bílém obličeji, byl rudý, ne oranžový a oči byly divně blýskavě stříbrné. Asi kontaktní čočky… Ale zčásti se mu tenkrát zdálo, a i později si to myslel, že snad mohlo jít o skutečnou barvu těch očí. Měl na sobě pytlovitý oblek s velkými oranžovými knoflíky. Na rukou měl rukavice jako z kreslených filmů.

„Jestli potřebuješ pomoct, Done,“ řekl klaun, „vezmi si jeden balonek.“

A nabídl mu svazek balonků, který držel v jedné ruce.

„Ty se vznášejí,“ doplnil klaun, „tam dole se vznášíme všichni; tvůj přítel se také bude brzy vznášet.“

12

„Ten klaun vás oslovil jménem,“ řekl Jeff Reeves naprosto bezvýrazným hlasem. Podíval se přes Hagartyho sklopenou hlavu na Harolda Gardenera a trochu přimhouřil jedno oko.

„Ano,“ kývl Hagarty, aniž vzhlédl. „To vím bezpečně.“

13

„Pak jste ho tedy přehodili,“ řekl Boutillier. „Prdel letěla.“

„Já ne!“ Unwin vzhlédl. Odhrnul si jednou rukou vlasy z čela a naléhavě na ně zíral. „Když jsem viděl, že to skutečně chtějí udělat, snažil jsem se Stevea odtáhnout, protože mi bylo jasné, že ten teplouš může zhebnout… Bylo to do vody asi tři metry…“

Bylo to sedm metrů. Jeden z policistů to už změřil.

„Ale bylo to, jako kdyby zešílel. Oba ho drželi a řvali: ‚Hejbej prdelí! Hejbej prdelí! Hejbej prdelí!‘ a zvedali ho. Pavouk ho chytil v podpaží a Steve za prdel kalhot a… a…“

14

Když Hagarty viděl, co dělají, rychle k nim utíkal a křičel „Ne! Ne! Ne!“ jak nejhlasitěji jen uměl.

Chris Unwin ho odstrčil a Hagarty přistál jako hrouda na chodníku. „Chceš tam letět taky?“ zašeptal. „Ty zmizni, hošo!“

A pak hodili Adriana Mellona přes zábradlí do vody. Hagarty slyšel, jak to šplouchlo.

„Mizíme vocaď,“ řekl Steve Dubay. On i Pavouk odcházeli k autu.

Chris Unwin šel k zábradlí a pohlédl přes něj. Nejdříve viděl Hagartyho, jak se klouže po zarostlé hrázi poseté odpadky k vodě. Pak uviděl toho klauna. Klaun jednou rukou táhl Adriana na druhé straně říčky, ve druhé ruce měl svoje balonky. Adrian byl zmáčený, kašlal a sténal. Klaun otočil hlavu a zašklebil se na Chrise. Chris řekl, že viděl blýskavé stříbrné oči a vyceněné zuby – obrovité zuby, dodal.

„Teda, měl je jako lev v cirkusu. Myslím teda tak velký.“

Pak, jak řekl, uviděl klauna, jak si přehazuje jednu paži Adriana Mellona tak, že mu visela přes hlavu.

„A co bylo pak, Chrisi?“ zeptal se Boutillier.

Tahle část ho nudila. Pohádky ho nudily už od doby, kdy mu bylo osm let.

„Nevím. To mě právě chytil Steve a narval mě do auťáku. Ale… myslím, že se mu zakousl do podpaží.“ Opět vzhlédl a nejistě se na ně podíval. „Myslím, že jo, že udělal tohle. Zakousl se mu do podpaží.

Jako kdyby ho chtěl sežrat, člověče. Jako kdyby mu chtěl vyžrat srdce.“

15

Ne, řekl Hagarty, když ho seznámili s výpovědí Chrise Unwina. Klaun neodtáhl Ada na druhý břeh, alespoň on to neviděl – a mohl zaručit, že sledoval celou situaci poměrně velmi zaujatě a pozorně. Byl z toho také značně rozrušený.

Ten klaun, jak řekl, stál u druhého břehu řeky a držel v rukou Adrianovo zmáčené tělo. Pravá Adova paže visela klaunovi přes hlavu a klaun měl skutečně obličej v Adově podpaží, ale nekousal ho – usmíval se. Hagarty jasně viděl, jak vykukoval zpod Adovy paže a usmíval se.

Klaunovo sevření zesílilo a Hagarty slyšel praskání žeber.

Adrian zaječel.

„Pojď se s námi vznášet, Done,“ vyšlo z rudě pomalovaných rozšklebených klaunových úst. Jednou rukou v bílé rukavici ukazoval pod most.

Pod mostem se vznášely balonky – ne pár nebo desítky, ale tisíce, tisíce červených a modrých a zelených a žlutých, všechny potištěné nápisem „MILUJU DERRY!“.

16

„No, vypadá to, že tam bylo tedy hodně balonků, co,“ Reeves znovu mrkl na Harolda Gardenera.

„Já vím, jak to vypadalo,“ odvětil stejně pochmurným tónem Hagarty.

„Ty balonky jste viděl,“ zdůraznil Gardener.

Don Hagarty si pomalu zvedl před obličej obě ruce.

„Viděl jsem je zrovna tak jasně, jako právě teď vidím tyhle svoje prsty. Byly jich tisíce. Nebylo ani vidět spodek mostu, tolik jich tam bylo. Trochu se pohupovaly, posunovaly nahoru a dolů. A vydávalo to takový zvuk, takové legrační skřípání, jak se o sebe otíraly. A měly provázky. Dolů visel celý les bílých provázků. Vypadalo to jako bílé cáry pavučin. Ten klaun tam Ada odnášel. Jasně jsem viděl, jak se těmi provázky prodírá. Adrian hrozně chroptěl. Vyběhl jsem za ním… a klaun se otočil. Zahlédl jsem jeho oči a okamžitě jsem pochopil, kdo to je.“

„A kdo to byl, Done?“ zeptal se Harold Gardener měkce.

„Bylo to Derry. Bylo to tohle město.“

„A co jste udělal potom?“ zeptal se Reeves.

„Utekl jsem, vy idioti,“ Hagarty se rozplakal.

17

Harold Gardener si zachovával klid až do 13. listopadu, což bylo jeden den předtím, než měli jít John Garton a Steven Dubay před okresní soud v Derry za vraždu Adriana Mellona. To se sebral a šel za Tomem Boutillierem. Chtěl si s ním promluvit o tom klaunovi. Boutillier o něm mluvit nechtěl – když si ale uvědomil, že Gardener by mohl udělat nějakou pitomost, kdyby ho neusměrnil, souhlasil.

„Harolde, žádný klaun tam nebyl. Jedinými klauny byli tenkrát v noci tihle tři hoši. To víš stejně dobře jako já.“

„Máme dva svědky –“

„To je blbost. Unwin se rozhodl, že vymyslí Jednorukého muže, aby mohl říkat ‚my jsme toho chudáka teplouše nezabili, to udělal ten jednoruký muž‘, jakmile si uvědomil, že tentokrát se namočil do skutečně vážného maléru. A Hagarty byl hysterický. Stál tam a musel se dívat, jak ti kluci vraždí jeho nejlepšího přítele. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby viděl létající talíře.“

Ale Boutilliera trápilo něco jiného. Gardener na to může mít jiný názor a finty a dotírání prokurátorova asistenta ho iritovaly.

„Neblázni,“ nechtěl se vzdát Gardener. „Mluvíme teď o nezaujatých svědcích. Neblbni mě.“

„Tak já tě blbnu? Chceš mi snad namluvit, že věříš tomu, že pod mostem byl nějaký upír klaun? Tak si totiž blbnutí představuju zase já.“

„Ne, to přesně ne, ale –“

„Nebo že Hagarty tam viděl miliony balonků a na každém bylo natištěno přesně to, co na klobouku toho jeho milence? Protože to taky je podle mě blbina.“

„Ne, ale –“

„Tak proč mě s tím otravuješ?“

„Přestaň mě vyslýchat!“ zaječel Gardener. „Oba to popisují naprosto stejně, a ani jeden nevěděl, co říkal ten druhý!“

Boutillier seděl u stolu a hrál si s tužkou. Nyní tužku odložil, vstal a přešel k Haroldu Gardenerovi. Boutillier byl sice o deset centimetrů menší, ale Gardener před rozhněvaným mužem o krok ustoupil.

„Harolde, nechceš přece tenhle případ prohrát, co?“

„Ne. Pochopitelně že n –“

„A chceš, aby ti kriplové byli osvobozeni?“

„Ne!“

„Dobrý. Tak dobře. Protože na tom základním se oba shodujeme, řeknu ti přesně to, co já si myslím. Ano, možná tam pod mostem nějaký člověk byl, tenkrát v noci. Možná na sobě měl oblečení klauna, i když podle mých zkušeností se svědky to taky mohl být prostě jen nějaký vandrák nebo úchyl ve svém oblíbeném převleku. Mohl tam klidně hledat zakutálené mince nebo kus hamburgeru, co mu tam upadl. Zbytek mají na svědomí jejich oči, Harolde. Tak co, mohlo by to takhle být?“

„Nevím.“ Harold se chtěl nechat přesvědčit, ale vzhledem k přesným podrobnostem obou výpovědí… Ne. Nemyslel, že by to mohlo být takhle.

„A teď to nejdůležitější. Je mi úplně jedno, jestli to byl klaun Kinko nebo úchyl v převleku Strýčka Sama na procházce nebo Šťastný Hubert. Jestliže zamotáme tohohle člověka do našeho případu, okamžitě se toho chytí jejich obhájci, než vůbec stačíš otevřít pusu. Hned začnou vykládat, že tahleta dvě nevinná hříbátka, čerstvě ostříhaná a v nových oblecích, neudělala nic jiného, než že z legrace strčila do toho homosexuálního Mellona a ten přepadl přes zábradlí. Budou argumentovat – a správně, že Mellon pád přežil; a na to budou mít svědectví jak Hagartyho, tak Unwina.

Jejich klienti nemohli spáchat vraždu, ach ne! Byl to psychopat v klaunském obleku. Jestliže to připustíme, budou volní, a ty to víš.“

„Unwin to stejně bude tvrdit.“

„Ale Hagarty ne,“ pokračoval Boutillier. „Protože ví, o co jde. A bez Hagartyho – kdo Unwinovi uvěří?“

„No, budiž,“ konstatoval Harold Gardener s hořkostí, která překvapila dokonce i jeho, „ale hádám, že my o tom mluvit nebudem.“

„Proboha, dej mi šanci!“ zařval Boutillier a zvedl ruce. „Zabili ho. Ani ho nemuseli házet přes zábradlí – Garton měl vystřelovací nůž. Mellon byl bodnut sedmkrát, včetně jedné rány do levé plíce a dvou do varlat. Zranění způsobila čepel. Čtyři žebra byla zlomená – Dubay potvrdil, že mu nasadil medvědí objetí. Byl pokousán, dobrá. Měl rány na rukou, levé tváři a krku. Myslím, že to byli Unwin a Garton, třebaže máme pouze jednu dostatečně jasnou stopu, a že ostatní nejsou pro soud vyhovující. No dobře, velký kus tkáně mu zmizel z pravého podpaží, a co má být? Jedna z ran skutečně vypadá jako kousnutí. Já sázím na Gartona, třebaže mu to nejspíš nedokážene. A Mellonův ušní lalůček chybí.“

Boutillier skončil a vyčkávavě hleděl na Harolda.

„Jestli do toho zatáhneme tuhle historku o klaunovi, nikdy se nám nepovede jim to přišít. A to bys chtěl?“

„Ne, už jsem ti řekl, že ne.“

„Ten teplouš byl pošuk, ale nikomu neubližoval,“ rozhorlil se Boutillier. „A najednou, haj hou, objeví se tihleti tři kreténi v kanadách a připraví ho o život. Příteli, já je do basy dostanu, a až se dovím, že tam v Thomastonu prcají do prdele, ještě jim s gustem napíšu, že ať už je prcá kdokoliv, doufám, že má aspoň AIDS.“

Sakra temperament, pomyslel si Gardener. A ti odsouzení se také budou dobře vyjímat ve tvých záznamech, až budeš za dva roky znovu kandidovat na šéfa.

Nic však už neřekl a šel, protože i on je chtěl vidět v base.

18

John Weber Garton byl usvědčen ze zabití prvního stupně a odsouzen na deset až dvacet let do státního vězení v Thomastonu.

Steven Bishoff Dubay byl usvědčen ze zabití prvního stupně a odsouzen na patnáct let do státního vězení v Shawshanku.

Christopher Philip Unwin byl souzen odděleně jako mladistvý a byl usvědčen ze zabití druhého stupně. Byl odsouzen na šest měsíců v chlapeckém nápravném zařízení v South Windhamu, s podmínečným odkladem trestu.

V době, kdy je tento příběh psán, jsou všechny tři tresty už po odvolání. Garton a Dubay se denně flákají v parku Bassey a koukají po holkách nebo hrají čáru nedaleko od místa, kde bylo nalezeno roztrhané Mellonovo tělo, naražené na jednom pilíři mostu na Main Street.

Don Hagarty a Chris Unwin se z města odstěhovali.

Při hlavním líčení – projednávání případu Gartona a Dubaye – se o žádném klaunovi nikdo nezmínil.

KAPITOLA 3 Šest telefonních hovorů (1985)

1

Stanley Uris se koupe

Patricia Urisová později řekla matce, že jí mělo hned dojít, že něco není v pořádku. Stanley se totiž nikdy nekoupal brzy zvečera, a už proto, jak řekla, jí to mělo dojít. Sprchoval se vždy brzy ráno a někdy se naložil do vany pozdě večer (s nějakým časopisem v jedné ruce a studeným pivem v druhé), ale v sedm hodin večer, to nebyl jeho styl.

A pak tu byla ta záležitost s knížkami. Ta by ho měla potěšit, ale z nějakého záhadného důvodu, který Patricia neznala, ho to spíš rozzlobilo a přivedlo do deprese. Asi tři měsíce před onou hrůznou nocí Stanley zjistil, že z jednoho jeho spolužáka z dětství se stal spisovatel – ne skutečný spisovatel, jak řekla Patricia matce, nýbrž romanopisec. Na těch knížkách stálo jméno William Denbrough, ale Stanley ho někdy nazýval Billem Koktou. Propracoval se skoro všemi knížkami tohoto člověka; vlastně i onoho večera ve vaně si četl tu poslední – večer 28. května 1985. Patty si ze zvědavosti vzala jednu ze starších knížek, ale odložila ji už po třech kapitolách.

Nebyl to jen tak normální román, jak pověděla matce; byl to hororový příběh. Prohodila to jen tak normálně, jako by říkala třeba sexuální příběh. Patty byla hezká, milá žena, nedovedla se však vyjadřovat zrovna přesně – chtěla matce vylíčit, že ji ta kniha vyděsila a proč ji tak rozrušila, ale nešlo jí to. „Bylo tam plno příšer,“ snažila se. „Plno příšer, co honí malé děti. Byly tam vraždy a… já nevím… ošklivé pocity a bolest. Takovéhle věci.“ Ve skutečnosti jí knížka připadala téměř pornografická. To bylo slovo, jehož význam jí unikal, možná proto, že ho nikdy v životě nevyslovila, i když mlhavě věděla, co znamená. „Ale Stan se choval, jako kdyby znovu objevil nějakého kámoše z dětství… Mluvil o tom, že mu napíše, mně ale bylo jasné, že nenapíše… Taky mi bylo jasné, že ty příběhy působí i na něj špatně… a… a…“

A pak se Patty Urisová rozplakala.

Tenkrát večer, bez zhruba šesti měsíců už osmadvacet let ode dne, kdy se v roce 1957 setkal George Denbrough s klaunem Pennywisem, seděli Stanley a Patty v bezpečí svého domu na předměstí Atlanty. Televize byla zapnutá, Patty před ní seděla v křesle, které měla nejraději, a rozdělovala pozornost mezi hromadu šití a sledovaný rodinný seriál, Rodinnou hádku. Prostě zbožňovala Richarda Dawsona a považovala jeho řetízek u hodinek, který pořád nosil, za neuvěřitelně sexy, i když by to nikdy nepřiznala, ani kdyby to z ní páčili párem koní. Pořad se jí líbil i proto, že téměř vždy uhádla nejoblíbenější odpovědi (v pořadu Rodinná hádka vlastně ani žádné správné odpovědi neexistovaly; existovaly jen ty nejoblíbenější). Jednou se zeptala Stana, proč ty otázky, jež jí se zdály tak snadné, rodinám v pořadu obvykle dělaly problémy. „Je to asi mnohem těžší, když tam stojíš pod těmi reflektory,“ odpověděl Stanley a jí se zdálo, že mu přes tvář přeběhl stín. „Všechno je mnohem těžší, když to je doopravdy. Když máš srdce v hrdle. Když to není hra.“

Na tom je asi hodně pravdy, pomyslela si. Stanley někdy vidí do lidí moc dobře. Mnohem lépe, pomyslela si, než jeho starý přítel William Denbrough, který zbohatl tak, že napsal hromadu hororů, jež útočí na nižší lidské pudy.

Ne že by se manželům Urisovým dařilo nějak špatně! Předměstí, kde bydleli, byla slušná čtvrť a dům, koupený v roce 1979 za 87 tisíc dolarů, by se nepochybně dnes prodal bez problémů a rychle za 165 tisíc – ne že by ho chtěli prodat, ale takové věci je dobré vědět. Když se někdy vracela z nákupního střediska volvem (Stanley měl mercedes, diesel – když ho škádlila, nazývala auto Sedanley) a spatřila svůj dům, vkusně zasazený za nízký tisový živý plot, pomyslela si: Kdopak tu bydlí? No, přece já! Tady bydlím já, paní Stanley Urisová! Nebylo to ale pomyšlení dokonale šťastné; bylo prostoupeno tak prudkou pýchou, že se jí z ní někdy dělalo až špatně. Kdysi dávno totiž žila byla jedna osamělá osmnáctiletá dívka jménem Patricia Blumová, jíž byl odepřen přístup na pomaturitní večírek konaný v jednom klubu na kraji města Glointon ve státě New York. Přístup jí byl odepřen samozřejmě proto, že se její příjmení rýmovalo se slovem bluma. A to byla ona, taková hubená žiďácká blumička. Bylo to v roce 1967 a tato diskriminace byla pochopitelně protizákonná, chachacha, a mimoto, dnes už je to pryč. Ovšem pro část její bytosti to nikdy pryč nebude. Část jí samotné se bude pořád vracet zpátky k autu s Michaelem Rosenblattem, bude naslouchat chrastění štěrku pod lodičkami a jeho půjčenými svátečními střevíci. Stále se budou vracet k autu, jež si Michael pro tento večer půjčil od otce a které celé odpoledne leštil. Část Patriciiny bytosti bude stále kráčet vedle Michaela ve vypůjčeném bílém večerním saku – jak zářilo v tom teplém jarním večeru! Ona měla na sobě světle zelenou večerní róbu, v níž, jak podotkla její matka, vypadala jako mořská víla – a pomyšlení na žiďáckou vodní vílu bylo dost legrační, chachacha. Kráčeli s hlavami vztyčenými a ona ani nebrečela – tenkrát ne –, ale bylo jí jasné, že nekráčejí, ne, vůbec ne; oni se vlastně plouží, plouží, rýmuje se to s louží, oba se teď cítili mnohem židovštěji než kdykoliv jindy za celý život, cítili se jako vetešníci, jako na kozlíku vozu taženého dobytkem, umaštění, nosatí, se zažloutlou pokožkou; jako posmívaní židáčtí icikové, kteří touží pociťovat zlost, avšak jsou neschopni ji pociťovat – ta zlost se dostavila později, když už na tom nezáleželo. V tu chvíli byla schopna cítit jen stud, jen bolest. A pak se někdo zasmál. Pronikavé zahihňání, jakoby rychlé přeběhnutí přes klávesy piana, a v autě už se mohla rozbrečet, to byste koukali, jak ta žiďácká mořská víla, jejíž příjmení se rýmuje s blumou, nespoutaně brečela. Mike Rosenblatt jí neobratně položil utěšitelskou paži kolem ramen, a ona se od ní odtáhla s pocitem studu, s pocitem špíny, s pocitem židovky.

Při pohledu na dům, tak vkusně zasazený do trávníku uprostřed tisového živého plotu, to bylo trochu lepší… ne však úplně nejlepší. Ta bolest a stud přetrvávaly a ani skutečnost přijetí do tohoto klidného a blahobytného sousedství nepomohla zcela zapudit vzpomínku na onu nekonečnou chůzi za zvuku štěrku skřípějícího pod nohama. Ani to, že jsou členy místního klubu, kde je majordomus vždy tiše vítá uctivým oslovením ‚Dobrý večer, pane Urisi a paní Urisová‘. Když dojela domů, zaparkovala volvo z roku 1984, podívala se na dům, jak je usazen uprostřed zeleného trávníku, a často – až příliš často, jak se jí zdálo – musela myslet na to pronikavé zahihňání. A jen doufala, že ta dívka, co se tenkrát tak zahihňala, bydlí někde na špinavém sídlišti s gójským manželem, který ji mlátí, že byla třikrát těhotná a vždycky potratila, že ji manžel podvádí s nakaženými ženskými a že má na svém špinavém hihňavém jazyku boláky, vředy a cysty.

Sama se za takové myšlenky nenáviděla, za takové nesociální myšlenky, a slibovala si, že se polepší – že přestane upíjet tyhle hořké žlučové a pelyňkové koktejly. Někdy přešly měsíce, kdy se jí takové myšlenky v hlavě nevynořovaly. Myslela si: Možná už je to všechno za mnou. Už nejsem ta osmnáctiletá dívka. Jsem dospělá šestatřicetiletá žena. Tou dívkou, jež slyšela nekonečné skřípění drceného štěrku na příjezdové cestě, tou dívkou, jež se vyvinula z náruče Mikea Rosenblatta, když se ji snažil utěšit, protože šlo o židovskou náruč, tou jsem byla před půlkou svého života. Ta bláznivá malá mořská víla je mrtvá. Teď už na ni mohu zapomenout a mohu být jen sama sebou. Dobře. Výborně. Perfektní. Ale pak byla někde – třeba v samoobsluze – a náhle z vedlejší uličky zaslechla to zahihňání, píchlo ji v zádech, bradavky jí ztuhly a zabolely, ruce křečovitě sevřely madlo nákupního vozíku či jen jedna druhou a ona si pomyslela: Někdo právě řekl někomu jinému, že jsem židovka, že jsem jen taková nosatá icikovská židovka, že Stanley je obyčejný nosatý žiďák, jasně, je to účetní, žiďáci to s čísly umějí, pustíme je do klubu, musíme, když tenkrát v roce 1981 ten nosatej žiďáckej gynekolog vyhrál ten svůj proces, ale smějeme se jim, smějeme a smějeme. Anebo prostě jen slyšela ozvěnu drceného a vrzajícího štěrku a hned byla zpět mořská víla.

Pak se nenávist a stud vracely ve vlnách jako migrénové bolesti hlavy a ona si zoufala nejen kvůli sobě, ale i kvůli celé lidské rase. Vlkodlaci. Ta kniha od Denbrougha – ta, již se pokoušela číst a pak ji odložila – byla o vlkodlacích. Vlkodlaci, krucinál. Co asi takový člověk může vědět o vlkodlacích?

Většinou však mívala lepší pocity než tyto – cítila, že má lepší pocity. Milovala manžela, milovala vlastní dům a obvykle byla schopna milovat i svůj život a sebe. Věci byly v pořádku. Pochopitelně tomu tak vždy nebylo – jak to vlastně bylo? Když přijala Stanleyho zásnubní prsten, rodiče se zlobili a byli nešťastní. Setkali se na nějakém klubovém večírku. On přestoupil na její školu z univerzity státu New York, kde měl stipendium. Představil je jeden jejich společný přítel, a než večírek skončil, měla podezření, že ho miluje. Do konce semestru už si byla jistá. Když přišlo jaro a Stanley jí nabídl malý démantový prsten tvaru sedmikrásky, přijala ho.

A nakonec, i přes skrupule, jež měli, to přijali i její rodiče. Nic jiného jim celkem nezbývalo, přestože Stanley Uris se měl vbrzku vrhnout na trh pracovních sil přeplněný mladými účetními – a když se tam do té džungle vrhne, nebude mít žádnou rodinnou finanční podporu, jež by ho jistila, bude mít jako rukojmí blahobytu jen jejich jedinou dceru. Ale Patty bylo dvaadvacet let, byla již dospělá a sama měla brzy promovat na bakaláře umění.

„Já snad budu podporovat toho čtyřvokýho hajzla až do konce svýho života,“ slyšela jednou večer Patty hovořit otce.

Otec si vyšel s matkou na večeři a pil trochu přes míru.

„Pššt, uslyší tě,“ napomenula ho Ruth Blumová.

Patty toho večera nemohla usnout ještě dlouho po půlnoci, oči měla suché, střídavě jí zmítala horečka a zimnice, ležela a nenáviděla je oba. Další dva roky se pokoušela zbavit se té nenávisti; bylo v ní nenávisti už příliš mnoho. Když se někdy dívala do zrcadla, viděla, co jí to v obličeji dělá, jaké jemné linky jí to na něm kreslí. Tuto bitvu vyhrála. Stanley jí pomáhal.

Jeho rodiče měli podobné starosti, pokud šlo o svatbu. Pochopitelně nevěřili, že by jejich Stanley byl určen pro život v bídě a špíně, domnívali se ale, že ‚ty děti s tím moc spěchají‘. Donald Uris a Andrea Bertoly se sami sice brali těsně po dvacítce, na to ale nejspíš už zapomněli.

Jen Stanley se zdál být jist sám sebou a nezajímal se o překážky, jež rodiče viděli na cestě svých ‚dětí‘. A nakonec se ukázaly jako oprávněné spíš jeho jistoty než jejich obavy. V červenci roku 1972, sotva jí oschl inkoust na diplomu, začala Patty vyučovat těsnopis a obchodní angličtinu v Traynoru, malém městě jižně od Atlanty. Když si uvědomila, jak se k té práci dostala, vždy se jí to zdálo trochu – nu, záhadné. Vypsala si seznam asi čtyřiceti pracovních příležitostí z inzerátů v učitelských časopisech, pak během pěti večerů napsala čtyřicet dopisů – každý den osm –, vyžádala si podrobnější informace o místu a o každé zažádala. Dvaadvacet odpovědí uvádělo, že místo už není volné. V jiných případech z další potřeby rozepsání požadovaných kvalifikací poznala, že toto místo pro ni není; podat žádost by bylo ztrátou času pro ni i pro zaměstnavatele.

Nakonec jí zůstal tucet nabídek. Všechny se zdály stejně zajímavé. Stanley právě vešel, když nad nimi dumala a přemítala, zda by dokázala vyplnit dvanáct přihlášek na učitelská místa, aniž by se z toho úplně zcvokla. Podíval se na kupu papírů na stole a pak poklepal na dopis od inspektora z Traynoru, na dopis, který se jí nezdál ani slibnější, ani beznadějnější než ostatní. „Tenhle.“

Pohlédla na něj, udivena prostou jistotou jeho hlasu. „Ty snad víš o Georgii něco, co já nevím?“

„Ne. Znám Georgii jen z filmů.“

Podívala se na něj a svraštila obočí.

„Sever proti Jihu. Vivien Leigh. Clark Gable. ‚Budu o tom přemýšlet zítra, protože zítra je taky den.‘ Mluvím, jako bych pocházel z jihu, Patty?“

„Ano. Z jižního Bronxu. Když nevíš nic o Georgii a nikdy jsi tam nebyl, tak proč –“

„Protože tohle je ten pravý dopis.“

„To přece nemůžeš vědět, Stanley.“

„Ale jistě že mohu,“ odvětil prostě. „Mohu.“ Když na něj pohlédla, viděla, že nežertuje: Myslel to vážně. Pocítila trochu znepokojení, záchvěv neklidu.

„Jak to můžeš vědět?“

Nepatrně se usmíval. Pak úsměv zmizel a na chvíli se zdálo, že je na rozpacích. Oči mu ztemněly, jako by se díval kamsi dovnitř, radil se s nějakým vnitřním zařízením, které tikalo a točilo se správně, ale kterému nakonec stejně nerozumí o nic víc, než průměrný člověk rozumí chodu svých náramkových hodinek.

„Ta želva nám nepomůže,“ pronesl náhle. Řekl to naprosto zřetelně. Patty to slyšela. Ten pohled dovnitř – ten pohled překvapivého zamyšlení – mu dosud setrvával na tváři a začínal ji děsit.

„Stanley? O čem to mluvíš? Stanley?“

Trhl sebou. Jak se Patty probírala žádostmi, jedla hrušky a on rukou zavadil o talíř. Ten spadl na podlahu a rozbil se. Oči se mu zjasnily.

„Ach, sakra! Promiň.“

„To je v pořádku, Stanley – o čem jsi to mluvil?“

„Už jsem zapomněl. Ale myslím si, že bychom se měli rozhodnout pro Georgii, miláčku.“

„Ale –“

„Důvěřuj mi,“ řekl, a tak mu tedy důvěřovala.

Pohovor proběhl bez problémů. Že to místo dostala, jí bylo jasné, už když nastupovala do vlaku na New York. Vedoucímu obchodního oddělení se Patty okamžitě zalíbila a on zase jí; skoro slyšela, jak to klaplo. Dopis o přijetí přišel o týden později. Škola v Traynoru jí nabízela roční plat 9200 dolarů a smlouvu na zkušební dobu.

„Umřeš hladem,“ zchladil ji Herbert Blum, když mu dcera oznámila, že chce to místo vzít. „A budeš umírat hladem ještě s nadšením.“

„Ale hloupost, Scarlett,“ odvětil Stanley, když mu to vyprávěla. Měla vztek, téměř se rozplakala, ale teď se začala smát a Stanley ji vzal do náruče.

Nadšení jim nechybělo a hlady neumírali. Vzali se 19. srpna 1972. Patty Urisová přicházela do svatebního lože jako panna. Vklouzla nahá mezi chladná prostěradla výletního hotelu v Poconos, v ústech divoké a vířivé chutě – záblesky žádosti a touhy, temná mračna strachu. Když Stanley vklouzl do postele vedle ní, provazce svalů, penis jako vykřičník, jenž se zvedal z nazrzlého ochlupení, šeptla: „Zlato, neudělej mi bolest.“

„Nikdy ti neudělám bolest,“ slíbil, vzal ji do náruče a tento slib poctivě dodržoval až do 28. května 1985 – do oné podvečerní koupele.

Vyučování jí šlo dobře. Stanley dostal místo jako řidič pekařské dodávky za sto dolarů týdně. V listopadu téhož roku otevřeli v Traynoru nákupní středisko a on dostal práci v kanceláři správy střediska za sto padesát dolarů týdně. Dohromady činily jejich příjmy 17 000 dolarů ročně – zdálo se jim, že to je pohádkové bohatství, galon benzinu stál tenkrát třicet pět centů a krajíc bílého chleba se dal pořídit ani ne za niklák. V březnu roku 1973 bez nějakého rozruchu a fanfár přestala Patty Urisová brát antikoncepční pilulky.

V roce 1975 dal Stanley na domovní správě výpověď a otevřel si vlastní kancelář. Všichni čtyři rodiče se shodli, že to byl unáhlený krok. Ne že by Stanley nemohl mít vlastní podnik – chraň Bůh, že by mu někdo nepřál vlastní podnik! Je to ale příliš brzy, jak byli zajedno, a pro Patty to znamená nadměrnou finanční zátěž. („Jen počkej, až ji ten frajer nabourá,“ říkal Herbert Blum temně svému bratrovi po noční pijatyce v kuchyni, „pak bude chtít, abych jim to táhl já.“) Všichni příbuzní se shodli na tom, že člověk by neměl ani pomýšlet na to, že si otevře vlastní podnik, pokud se nedostane do trochu vážnějšího a usedlejšího věku – řekněme, dokud mu není osmasedmdesát.

A Stanley se opět zdál téměř nadpřirozeně sebevědomý. Byl mladý, příjemného zevnějšku, chytrý, schopný. Když pracoval na správě střediska, získal kontakty. To všechno šlo pochopit. Ale nemohl přece vědět, že firma Corridor Video, průkopník v oblasti nastupujícího byznysu s videokazetami, se chce usadit na obrovské ploše území, jež bylo dříve využíváno zemědělsky, necelých patnáct kilometrů od předměstí, kam se nakonec v roce 1979 Urisovi přestěhovali; ani nemohl vědět, že se firma Corridor za necelý rok po svém přesídlení do Traynoru zavede v oblasti nezávislého průzkumu trhu. A i kdyby se bývaly ke Stanovi některé z těchto informací donesly, určitě by nikdo nevěřil, že dají práci mladému obrýlenému Židovi, jenž je ještě ke všemu Yankee ze severu – Židovi živé tváře, houpavé chůze, s posledními zbytky adolescentní akné v obličeji, který s oblibou nosí ve volných dnech zvonové džíny. A přesto jej zaměstnali. Zaměstnali jej. A zdálo se, že Stan to celou dobu věděl.

Stanlyeho práce pro firmu CV vedla k nabídce zaměstnání na plný úvazek, s nástupním platem 30 000 dolarů ročně.

„A to je skutečně jenom začátek,“ řekl toho večera Stanley v posteli Patty. „Ti porostou jako houby po dešti, zlato. I kdyby nikdo na světě neměl v nejbližších deseti letech prosperovat, tak oni určitě, budou na špičce s Kodakem, Sony a RCA.“

„A tak co tedy uděláš?“ zeptala se ho, ale už to věděla.

„Řeknu jim, že pro mne bude potěšením pro ně pracovat,“ odpověděl, rozesmál se, přitáhl si ji a políbil. O chvíli později už na ní ležel a přišlo jedno vyvrcholení, dvě, tři, jako zářivé rakety padající z nočního nebe… Ale děťátko nebylo.

Při práci pro firmu Corridor Video se dostával do styku s některými z nejbohatších a nejmocnějších lidí v Atlantě – a oba byli překvapeni, když zjišťovali, že tito lidé jsou většinou milí. Nalezli u nich jistý stupeň otevřenosti myšlení a ochoty přijímat je, která je na severu země téměř neznámou věcí. Patty si pamatovala, jak Stanley jednou napsal domů otci a matce: Nejlepší bohatí lidé Ameriky bydlí v Atlantě ve státě Georgia. Pomáhám některým z nich, aby byli ještě bohatší, a oni zase pomáhají zbohatnout mně, a nikdo si mě nechce koupit kromě mé ženy Patricie, a protože tu už mám koupenou, odtud nebezpečí nehrozí.

Než se odstěhovali z Traynoru, zaměstnával Stanley ve svém podniku šest lidí. V roce 1983 se jejich příjem vyšplhal do neznámého území – do území, o němž Patty slyšela jen ty nejtemnější pověsti. Bylo to bájné území příjmů se ŠESTI CIFRAMI. A to všechno se stalo tak snadno, jako když člověk v sobotu ráno vklouzne do trepek. To Patty někdy děsilo. Jednou na to udělala nepodařený vtip o paktování s ďáblem. Stanley se rozchechtal, až se zakuckal, jí to však tak moc k smíchu zase nebylo a byla přesvědčena, že ani nikdy nebude.

Želva nám nepomůže.

Někdy, naprosto bezdůvodně, se s touto myšlenkou budila jako s posledním úryvkem jinak zapomenutého snu a pak se otáčela ke Stanleymu, aby se ho dotkla – v potřebě přesvědčit se, zda je ještě vedle ní.

Byl to příjemný život – žádné divoké pitky, žádný sex mimo, žádné drogy, žádná nuda, žádné hádky o tom, co se udělá příště. Na čistém nebi visel jeden jediný mráček. Přítomnost tohoto mráčku poprvé zmínila Pattyina matka.

Že to byla právě ona, se v retrospektivě zdálo být již dávno určenou věcí. Ten mráček se vynořil jako problém v jednom z dopisů Ruth Blumové. Psala Patty jednou týdně a tento dopis přišel počátkem podzimu v roce 1979. Byl odeslán z jejich staré adresy v Traynoru a Patty si ho četla v obývacím pokoji nového domu, plném kartonů od lihovin, z nichž čouhaly jejich věci; neupraveně, zbavené obvyklého poslání.

Celkově to byl typický dopis od matky Ruth Blumové z domova: čtyři hustě popsané modravé stránky, na každé hlavička ZPRÁVA OD RUTH. Rukopis měla téměř nečitelný a Stanley si jednou stěžoval, že není schopen přečíst ani jedno slovo z toho, co tchyně píše. „No a proč bys taky měl?“ reagovala Patty.

Tento dopis byl napěchovaný obvyklými maminčinými zprávami. Pro Ruth Blumovou bylo vzpomínání jakousi širokou deltou rozprostřenou od pohyblivého bodu v současnosti ke stále se rozšiřujícímu vějíři vzájemně propletených vztahů. Řada lidí, o nichž matka psala, již v Pattyině paměti vybledla jako fotografie ve starém albu, pro Ruth však zůstávalo všechno čerstvé. Obavy o jejich zdraví a její zvědavost týkající se všeho, co podnikali, se zdály nevyčerpatelné a prognózy byly trvale úděsné. Otec měl stále problémy se žaludkem. Byl si jist, že to je dyspepsie; že by to mohl být žaludeční vřed, ho napadlo, až když začal kašlat krev, a ani pak vlastně ne. Znáš přece otce, drahoušku – dře jako mezek a taky se jako mezek někdy chová, ať mi Bůh odpustí, že to říkám. Randi Harlengenové se zauzlila střeva, z vaječníků jí odstranili cysty velké jako golfové míčky, díky Bohu žádné nádory, ale sedmadvacet cyst, vždyť mohla umřít! Určitě to je tou vodou v New Yorku, to je jasné – vzduch v tom městě je také špatný, ale ona je přesvědčena, že jí to způsobila ta voda. To se pak člověku uvnitř něco usazuje. Pochybuje o tom, zda má Patty vůbec ponětí, kolikrát ona děkuje Bohu, že ‚vy děti‘ jste na venkově, kde jsou vzduch i voda – ale hlavně voda – zdravější (pro Ruth byl venkovem celý jih Spojených států, včetně Atlanty i Birminghamu). Teta Margareta se už zase hádala s elektrárnami. Stella Flanaganová se znovu vdala, někteří lidé jsou nepoučitelní. Richie Huber zase vyhořel.

A uprostřed tohoto tlachání – a často i jízlivostí – v půli odstavce, bez souvislosti s čímkoli, co bylo v dopise předtím či poté, položila Ruth Blumová opatrně tu obávanou otázku: „Tak kdy nám se Stanem dáte vnouče? Už jsme připraveni začít ho (nebo ji) rozmazlovat. A jestli sis toho, Patty, nevšimla, tak nijak nemládneme.“ A pak zase dál o dceři Bruckerových, jak bydlí o blok dál, kterou poslali ze školy domů, protože neměla podprsenku a vzala si průsvitnou blůzu.

V mizerné náladě a se steskem po starém domě v Traynoru, znejistělá a více než trochu v obavách z toho, co je čeká, šla Patty do místnosti, jež se měla stát jejich ložnicí. Natáhla se na matraci (drátěnka byla ještě v garáži a matrace ležela jen tak na podlaze, kde nebyl zatím ani koberec, a vypadala jako nějaký artefakt pohozený na divně žlutavé pláži). Zakryla si obličej rukama, ležela a téměř dvacet minut plakala. Stejně předpokládala, že se rozpláče. Dopis od matky to jen urychlil.

Stanley děti chtěl. Ona děti chtěla. Oba se na tom shodovali, zrovna tak jako na potěšení z filmů Woodyho Allena, více či méně pravidelných návštěvách synagogy, svých politických názorech, na odmítání marihuany a stovce dalších věcí, ať již bezvýznamných, či důležitých. V domě v Traynoru měli jeden pokoj, který přepažili na dvě stejné poloviny. V levé půlce měl Stanley pracovní stůl a křeslo na čtení, v pravé polovině měla ona šicí stroj a stolek, kde se bavila skládačkami. O tomto pokoji mezi nimi existovala naprosto samozřejmá dohoda, o níž se ani nemuselo mluvit – existovala prostě zrovna tak jako jejich nosy nebo snubní prstýnky. Jednou měl ten pokoj patřit Andymu či Jenny. Ale kde bylo dítě? Šicí stroj a košíky s látkou, stolek, pracovní stůl, skládačky, všechny ty věci zaujímaly přidělený prostor a každým měsícem jako by si jen potvrzovaly své místo v tomto pokoji a čím dál víc posilovaly své nároky na něj. Tak na to myslela, i když tu myšlenku nikdy zcela nezformulovala – podobně jako slovo pornografický to byla jen určitá koncepce pohybující se mimo prostor, jejž byla schopna pojmenovat. Pamatovala se však, jak jednou, když dostala periodu, otevřela skříňku pod umyvadlem v koupelně, aby si vzala vložku; dívala se na balíček vložek a zdálo se jí, že se ten balíček tváří nějak sebevědomě, jako by chtěl říci: Ahoj, Patty! Jsme tvoje děti. My jsme ty jediné děti, které kdy budeš mít, a máme hlad. Nakrm nás. Nakrm nás krví.

V roce 1976, tři roky poté, co přestala brát poslední cyklus antikoncepčních tabletek, byli v Atlantě u lékaře jménem Harkavay. „Chceme vědět, co není v pořádku,“ řekl Stanley, „a chceme vědět, jestli se s tím dá něco dělat.“

Dělali testy.

Ty ukázaly, že Stanleyho spermie jsou živé, Pattyina vajíčka v pořádku, že všechno je, jak má být.

Harkavay, jenž nenosil žádný snubní prsten a měl příjemnou, otevřenou, ruměnou tvář a právě se vrátil ze semestrálních prázdnin strávených lyžováním v Coloradu, jim řekl, že jsou to možná jen nervy. Řekl jim, že takový problém není nic zvláštního. Řekl jim, že v takových případech existuje určitý psychologický korelativ, který je v některých ohledech podobný sexuální impotenci – čím více chcete, tím méně můžete. Budou se muset uvolnit. Pokud budou moci, mají zapomenout při milování na všechno, co se týká rozmnožování.

Cestou domů byl Stanley zasmušilý. Patty se ho zeptala proč.

„Já nezapomenu nikdy.“

„Na co nezapomeneš?“

„Myslet na rozmnožování, při tom.“

Začala se smát, i když se od té chvíle cítila trochu osaměle a měla strach. A té noci, když leželi v posteli, dlouho poté, co si myslela, že Stanley už dávno spí, ji vyděsil, jelikož promluvil do tmy. Měl bezbarvý hlas, ale cítila v něm slzy. „Je to ve mně,“ prohlásil. „Je to moje chyba.“

Obrátila se k němu, zatápala mu po ruce a stiskla ji.

„Nebuď hloupý.“ Ale srdce jí bušilo rychle – až moc rychle. Nebylo to proto, že by ji jen vyděsil. Bylo to, jako by jí nahlédl do nitra a přečetl si její tajné přesvědčení, které tam našel, ale které sama do této chvíle neznala. Aniž věděla proč, bez důvodu, měla pocit – věděla –, že Stan má pravdu. Něco nebylo v pořádku, a u ní to nebylo. Bylo to něco v něm.

„Nesmíš být takové nemehlo,“ zašeptala. Trochu se potil a ona si okamžitě uvědomila, že Stanley má strach. Strach z něho vycházel ve studených vlnách; jak vedle něho ležela nahá, náhle jí připadalo, jako by ležela nahá před otevřenou ledničkou.

„Nejsem ani nemehlo, ani hloupý,“ řekl stále stejným, zároveň bezbarvým i emocemi nabitým hlasem, „a ty to víš. Je to ve mně. Ale nevím proč.“

„Nic takového přece nemůžeš vědět.“ Hlas měla drsný, hádavý – jako matka, když měla strach. A také teď, zatímco ho peskovala, proběhl jí tělem záchvěv strachu, prohnula se jako luk. Stanley to ucítil a sevřel ji v objetí.

„Někdy,“ zašeptal jí do vlasů, „někdy si myslím, že vím proč. Někdy mám takový sen, ošklivý sen, pak se probudím a myslím si ‚teď už to vím, vím, co není v pořádku‘. Nejen to, že nemůžeš otěhotnět. Všechno, co není v pořádku s mým životem.“

„Stanley, ale s tvým životem není nic v nepořádku!“

„Já nemyslím vnitřně. Zevnitř je to fajn. Mluvím o vnějšku. Něco, co by mělo být pryč, a není. Z takových snů se probouzím a myslím si: ‚Celý můj příjemný život není nic než oko nějakého tajfunu, který neznám.‘ Mám strach. Ale pak to prostě… vybledne. Tak jak tomu u snů bývá.“

Patty bylo známo, že mívá neklidné sny. Několikrát ji probudil, když sténal a zmítal se. A to jistě ještě mnohokrát spala, když ho temné sny trápily. Kdykoliv se ho dotkla a zeptala se, co se mu zdá, odpovídal stejně: Nepamatuji se. Pak se vždycky natáhl pro cigaretu, posadil se v posteli a kouřil; čekal, až mu póry těla vyjdou zbytky snu jako nečistý pot.

Žádné děti. Onoho večera 28. května 1985, kdy se šel Stanley koupat, rodiče pořád ještě čekali, že dostanou vnouče. Ten zvláštní pokoj také stále čekal, balíčky vložek stále zabíraly svoje místo ve skřínce pod umyvadlem, menstruace přicházely pravidelně. Matka, která měla sice plnou hlavu vlastních záležitostí, ale zároveň nikdy úplně nezapomněla na dceřinu bolest, se přestala ptát – jak v dopisech, tak při návštěvách, když za nimi Stanley s Patty dvakrát za rok přijeli do New Yorku. Přestaly humorné narážky, zda berou či neberou vitamin E. Také Stanley se přestal o dětech zmiňovat, ale někdy, když nevěděl, že se Patty dívá, zahlédla na jeho tváři stín. Podivný stín. Jako kdyby se úporně snažil něco si vybavit.

Nebýt tohoto mráčku, byl jejich život poměrně příjemný až do chvíle, kdy večer 28. května uprostřed pořadu Rodinná hádka zazvonil telefon. Patty měla na klíně a kolem sebe šest Stanových košil, dvě svoje blůzy, šicí soupravu a krabičku s knoflíky. Stan držel nový román Williama Denbrougha, který dokonce ještě ani nevyšel v paperbacku. Na přední obálce knihy byla nějaká příšera, na zadní obálce holohlavec v brýlích.

Stan seděl telefonu blíže. Zvedl sluchátko: „Haló – tady Urisovi.“

Poslouchal a mezi obočím se mu usadila vráska. „Kdo že to je?“

Patty okamžitě pocítila strach. Později ze studu lhala, když rodičům říkala, že věděla od okamžiku, kdy telefon zazvonil, že něco není v pořádku; ve skutečnosti jen na chvíli, na krátký moment vzhlédla od šití. Ale možná to bylo v pořádku. Možná že oba čekali, že něco je na cestě, už dlouho před tím telefonátem, něco, co se nebude hodit k tomuto hezkému domu, tak vkusně zasazenému do trávníku uprostřed nízkého živého plotu z tisů, něco tak samozřejmého, že ani nebylo třeba to moc ohlašovat…, že stačil ten jediný okamžik strachu jako rychlý úder sekáčkem na led.

Je to snad matka? pohlédla na něj tázavě a pomyslela si, že snad otec, který měl deset kilogramů přes váhu a už od čtyřicítky sklon k tomu, co nazýval ‚pivním břichem‘, měl srdeční příhodu.

Stan se na ni podíval a zavrtěl hlavou a pak se trochu usmál něčemu, co hlas v telefonu povídal. „Ty… ty! No ať se propadnu! Mikeu! Jak –“

Opět ztichl a poslouchal. A jak mu úsměv mizel, opět poznávala – nebo si myslela, že poznává – analytický výraz, který se mu objevoval ve tváři, jak kdosi podotkl, při řešení určitého problému, při vysvětlování náhlé změny stávající situace, či když mu někdo sděloval něco zvláštního a zajímavého. Asi půjde o tuhle poslední možnost, pomyslela si. Nový klient? Starý přítel? Možná. Obrátila pozornost zase k televizi, kde nějaká žena právě objímala Richarda Dawsona a bláznivě ho líbala. Pomyslela si, že Richard Dawson asi dostal za život víc políbení než posvátný kámen v Blarney. A pomyslela si také, že ani jí by nevadilo, kdyby ho také mohla políbit.

Začala hledat černý knoflíček, který by se hodil k ostatním na Stanleyho modré košili, a matně si uvědomovala, že se rozhovor dostává do klidnější polohy – Stanley občas zabrumlal a jednou se zeptal: „Víš to určitě, Mikeu?“

Nakonec, po velmi dlouhé pauze, kývl: „Dobře, je to jasné. Ano. Já… Ano, ano, všechno. Mám ten obrázek. Já… cože?… Ne, to vůbec nemohu slíbit, ale budu o tom vážně uvažovat. Ty přece víš, že… co?… Vážně?… No to je věc! Jasně že ano. Ano… Jasně… Díky moc… Ano. Ahoj.“ A zavěsil.

Patty na něj pohlédla a viděla, jak slepě zírá do prostoru někam nad televizi. V pořadu právě obecenstvo tleskalo rodině Ryanových, jež získala dvě stě osmdesát bodů, z toho většinu tím, že správně uhádla odpověď obecenstva ‚matematika‘ na otázku ‚Který předmět nejvíc nenávidí ve škole mladý Ryan?‘. Všichni Ryanové skákali a šťastně vykřikovali. Stanley se ale mračil. Později rodičům řekla, že se jí zdálo, že Stanova tvář trochu zbledla, což také byla pravda, ale už zapomněla dodat, že to okamžitě pustila z hlavy, protože to také mohlo být světlem stolní lampičky se zeleným stínítkem.

„Kdo to byl, Stane?“

„Cože?“ Otočil se k ní. Zdálo se jí, že má ve tváři jemnou roztržitost, snad s malou příměsí rozmrzelosti. Až později, když si znovu a znovu v hlavě přehrávala celou tu scénu, začala věřit, že to byl pohled člověka, jenž se systematicky odpojuje od reality, vytahuje jednu šňůru po druhé. Byla to tvář člověka přecházejícího z jasu do temnoty.

„Kdo to telefonoval?“

„Nikdo. Opravdu nikdo. Myslím, že se půjdu vykoupat.“ Zvedl se.

„Cože, v sedm hodin?“

Neodpověděl, jen vyšel z pokoje. Měla se ho zeptat, zda není něco v pořádku, měla možná i jít za ním a zeptat se ho, zda mu není zle od žaludku – sexuálně byl bez zábran, ale na některé jiné věci byl podivně nedůtklivý a nebylo by nic zvláštního, kdyby řekl, že se jde vykoupat, a přitom se šel ve skutečnosti odreagovat od něčeho, co ho trápilo. Právě však měla být představena nová rodina, Piscapovi, a Patty bylo prostě jasné, že Richard Dawson přijde na něco vtipného, co bude narážkou na jejich jméno, a mimoto pořád nemohla najít ten správný černý knoflíček, i když věděla, že jich je v krabičce určitě hodně. Jistě se před ní schovávají; to je jediné vysvětlení…

A tak ho nechala odejít a už na něj nemyslela – až když šly titulky, vzhlédla a uviděla prázdné křeslo. Předtím slyšela vodu, napouštěnou nahoře do vany, pak o pět nebo deset minut později slyšela, jak ji zastavil… Teď si však uvědomila, že neslyšela dveře ledničky, a to by znamenalo, že šel do vany bez plechovky piva. Někdo mu zavolal, nasadil mu do hlavy brouka. A co ona, měla pro něj alespoň jediné slovo soucitu? Ne. Zkusila z něho něco o tom vytáhnout? Ne. Všimla si alespoň, že něco není v pořádku? Do třetice ne. A to všechno kvůli tomu stupidnímu televiznímu pořadu – nemůže to vlastně svádět ani na ty knoflíčky, to je jen výmluva.

Dobře – tak mu alespoň vezme nahoru plechovku piva, sedne si k němu na kraj vany, umyje mu záda, bude dělat gejšu a umyje mu hlavu, když bude chtít, zjistí, o jaký problém se jedná… nebo kdo to byl.

Vzala z ledničky plechovku piva a šla s ní nahoru. První skutečný neklid v ní zahlodal, jakmile uviděla, že dveře koupelny jsou zavřené. Ne jen přivřené, ale úplně zavřené. Stanley si nikdy nezavíral dveře, když se koupal. Byl to mezi nimi takový vtip – zavřené dveře znamenaly, že uvnitř dělá něco, co ho naučila matka, otevřené dveře znamenaly, že by nebyl proti tomu dělat něco, co ho matka neučila, nýbrž velmi správně to nechala na jiných.

Patty zaťukala nehty na dveře a náhle si uvědomila zvuk, jímž dřevo zaznělo. Konečně – ťukat na dveře koupelny, klepat jako nějaký host – to jako manželka neudělala nikdy – ani tady, ani na jiných dveřích v domě.

Neklid náhle zesílil a vynořila se jí vzpomínka na Carsonovo jezero, kam se často jako dívka chodila koupat. Prvního srpna tam byla voda teplá jako ve vaně…, vzápětí se ale dalo narazit na studené místo, o minutu později jste už plavali zase v teplé vodě a hned nato se vám zdálo, že teplota vody v hloubce od pasu dolů klesla o dvacet stupňů. Bylo to překvapivé a zábavné – a právě takový pocit měla teď, ovšem bez té zábavy. Jako by narazila na studené místo; jenomže to místo nebylo od pasu dolů, nechladilo dlouhé dívčí nohy v temných hlubinách Carsonova jezera.

Tentokrát ten chlad pociťovala u srdce.

„Stanley? Stane?“

Už neťukala nehty, ale pořádně zaklepala. Když se jí nedostalo žádné odpovědi, zabouchala na dveře.

„Stanley?“

A srdce. To už neměla někde v hrudi. Tlouklo jí v hrdle, až nemohla dýchat.

„Stanley!“

V tichu, jež následovalo po zvolání (a už jen to, že křičela tady, pár metrů od místa, kam každou noc chodila spát, ji děsilo ještě víc), uslyšela nějaký zvuk, který jí vybudil z hloubi mysli zděšení jako nevítaného hosta. Byl to jen takový nenápadný zvuk. Jen zvuk kapající vody. Kap… pauza. Kap… pauza. Kap…

Viděla ty kapky, jak se tvoří na okraji vodovodního kohoutku, jak nabývají na velikosti, rostou a bytnějí a pak odpadají: kap.

Jen tenhle zvuk. Nic jiného. A náhle jí bylo naprosto jasné, že dnes měl srdeční příhodu Stanley, ne otec.

Se zaúpěním uchopila skleněnou kouli dveří a otočila jí. Dveře se ale ani nepohnuly, bylo zamčeno. A Patty se náhle vynořilo, rychle třikrát po sobě, nikdy: Stanley se nikdy nekoupal brzy zvečera, Stanley nikdy nezamykal dveře, pokud nebyl na záchodě, a Stanley nikdy nezamykal žádné dveře před ní.

Je možné, přemítala zmateně, připravovat se na srdeční příhodu?

Patty si horečně olízla rty – v hlavě jí to zaznělo, jako kdyby smirkový papír klouzal po prkně – a znovu ho zavolala jménem. Stále žádná odpověď, jen to monotónní, rozčilující kapání kohoutku. Podívala se na vlastní ruku a zjistila, že v ní pořád ještě drží plechovku piva. Stupidně na ni hleděla, srdce jí v hrdle bušilo jako splašené; hleděla, jako kdyby ještě nikdy za celý svůj život neviděla plechovku piva. A skutečně měla pocit, že ji ještě nikdy neviděla, alespoň ne takovou, jako byla tato, protože jak zamrkala, plechovka se změnila v telefonní sluchátko, černé a hrozivé jako had.

„Mohu vám nějak posloužit, madam? Máte nějaký problém?“ syčel na ni ten had. Patty ho mrskla do vidlice, poodstoupila a otírala si ruku, v níž ho držela.

Rozhlédla se a viděla, že je opět v pokoji s televizí, a pochopila, že hrůza, jež se jí vynořila v hlavě jako tulák, který tiše stoupá po schodech, je tam s ní. Vzpomněla si, jak upustila před dveřmi koupelny tu plechovku piva, řítila se ze schodiště a zoufale přemítala: Všechno to je nějaký omyl a určitě se tomu později budeme smát. Napustil si vanu a pak si vzpomněl, že nemá cigarety, a tak si pro ně šel, ještě než se svlékl –

Ano. Jenomže už měl v koupelně zamčeno zevnitř, a protože se mu nechtělo dveře odmykat, otevřel prostě okno nad vanou a vyletěl z domu jako moucha. Jistě, určitě, jistě –

Opět ji přepadla hrůza – jako by hořká černá káva hrozila přetéci přes okraj šálku. Zavřela oči a snažila se proti tomu bojovat. Stála, naprosto nehybná, bledá socha, jíž v hrdle divoce bije srdce.

Vzpomněla si, jak utíkala do tohoto pokoje, zakopávala o schody, běžela k telefonu; ale ano, jistě, koho však chtěla volat?

Je to bláznivé, pomyslela si: Mohla bych zavolat tu želvu, ale ta nám nepomůže.

Každopádně teď už je to jedno. Vytočila nulu a určitě řekla něco neběžného, protože telefonistka se jí ptala, zda má nějaký problém. Jistěže má problém, to ano, jak se ale dá tomu anonymnímu hlasu vysvětlit, že Stanley se zamkl v koupelně a neodpovídá jí, že tam pořád kape voda do vany a ten zvuk že jí trhá srdce? Někdo jí přece musí pomoci. Někdo –

Zakousla se do hřbetu ruky. Snažila se přemýšlet, snažila se donutit k přemýšlení.

Náhradní klíče. Svazek náhradních klíčů v kuchyňské kredenci.

Vydala se tam. Jednou nohou v trepce zavadila o pytlík s knoflíky, položený vedle křesla. Pár knoflíků se rozsypalo, blýskaly se ve světle lampy jako lesklé oči. Spatřila mezi nimi nejméně půltucet černých.

Zevnitř na dvířkách kredence nad dřezem se dvěma výlevkami visela velká leštěná deska ve tvaru klíče – jeden ze Stanových klientů ji vyrobil ve své dílně a dal mu ji před dvěma lety k Vánocům. Na desce byly malé háčky a na nich se pohupovaly všechny náhradní klíče pro celý dům, na každém háčku vždy dva duplikáty. Pod každým háčkem byl nalepený štítek a na něm bylo Stanovým drobným, úhledným písmem napsáno: GARÁŽ, PŮDA, KOUPELNA DOLE, KOUPELNA NAHOŘE, PŘEDNÍ DVEŘE, ZADNÍ DVEŘE. Stranou visely duplikáty klíčů s označením M-B a VOLVO.

Patty uchopila klíč označený KOUPELNA NAHOŘE, rozběhla se ke schodům a pak zpomalila do kroku. Když běžela, hrůza se vracela, a už tak jí bylo dost. Pokud jen půjde, nemůže se přece nic stát. Nebo jestli se už něco stalo, Bůh se podívá, uvidí ji kráčet a pomyslí si: Nu dobrá, udělal jsem botu, ale mám dost času zase to vzít zpátky.

Rozvážným krokem ženy odcházející na schůzi Dámského čtenářského kroužku vyšla po schodech k zavřeným dveřím koupelny.

„Stanley?“ zvolala a současně znovu zkusila dveře, náhle s mnohem větším strachem; vlastně ani ten klíč nechtěla použít, protože jakmile ho použije, bude to už něco, co se nedá vzít zpátky, něco konečného. Jestliže to Bůh nevrátil do chvíle, kdy ten klíč použije, tak už to neudělá nikdy. Konečně, doba zázraků pominula.

Ale dveře byly stále zamčené; umíněné kap…, kap… bylo jedinou odpovědí.

Ruka se jí třásla a klíč chrastil na kovu, jak se snažila najít klíčovou dírku, kam nakonec vklouzl. Otočila jím a uslyšela cvaknutí západky. Sevřela skleněnou kouli. Znovu si otřela dlaň, ne proto, že dveře byly zamčené, ale tentokrát proto, že ji měla zvlhlou potem. Zesílila stisk a otočila. Strčila do dveří, aby se otevřely.

„Stanley? Stanley? St–“

Pohlédla na vanu – modrý sprchový závěs byl odtažený na konec tyče z nerezové oceli – a okamžitě zapomněla vyslovit zbytek manželova jména. Zírala prostě do vany, tvář zvážnělou jako obličej dítěte, jež je první den ve škole. Začala křičet; sousedka Anita MacKenziová ji uslyšela a právě paní MacKenziová zavolala policii, přesvědčena, že k Urisovým se někdo vloupal a teď je tam vraždí.

Ale teď, v tomto jediném okamžiku, Patty Urisová jen bezhlesně stála, ruce sepjaté na klíně tmavé bavlněné sukně, tvář zvážnělou a oči vytřeštěné. Její pohled téměř posvátné vážnosti se počal měnit.

Ústa se jí stáhla do šklebu hrůzy, oči se ještě více rozšířily. Chtěla křičet, ale nešlo to. Křik byl příliš mocný, než aby mohl prorazit hrdlem.

Koupelna tonula ve světle zářivek. Byla osvětlena velmi silně. Nebyly v ní žádné stíny, vše bylo vidět jasně, ať jste chtěli, či ne. Voda ve vaně byla světle růžová. Stanley ležel zády opřený o konec vany. Hlavu měl zvrácenou dozadu tak, že mu prameny krátkých černých vlasů spočívaly na kůži mezi lopatkami. Kdyby otevřené oči ještě viděly, dívala by se mu přímo do nich, ale on by ji viděl obráceně.

Ústa měl otevřená dokořán. Výraz jeho tváře byl děsivý, tkvěla v ní ztuhlá hrůza. Na okraji vany ležel balíček holicích čepelek Gillette Platinum Plus. Rozřízl si obě vnitřní strany paží od zápěstí až k ohybu lokte a tyto rány pak ještě nařezal příčně pod oběma zápěstími, takže vznikla dvě krvavá velká písmena T. Obě rány v ostrém bílém světle purpurově zářily. Obnažené šlachy jí připadaly jako kusy laciného hovězího.

Na konci lesklého chromovaného vodovodního kohoutku se tvořila kapka. Rostla a bytněla, dalo by se říci. Zaleskla se a ukápla. Kap…

Namočil ukazováček pravé ruky do vlastní krve a napsal na modravé dlaždice nad vanou jediné slovo, slovo o dvou velkých, rozkolísaných písmenech. Za druhým písmenem klikatě klesaly krvavé skvrny – viděla, že ty skvrny způsobila jeho ruka, když mu padala do vany, kde se teď volně vznášela. Pomyslela si, že ty skvrny musel Stanley udělat – jako poslední věc na tomhle světě –, než ztratil vědomí. Jako by na ni křičely:

Do vany ukápla další kapka.

Kap.

A bylo to. Patty Urisové se konečně vrátil hlas. Zírala do mrtvých a třpytných očí svého manžela a začala křičet.

2

Richard Tozier bere roha

Než začal zvracet, myslel si Richard, že všechno zvládá.

Slyšel všechno, co mu Mike Hanlon povídal, samé správné věci, odpovídal na Mikeovy otázky, dokonce se sám na pár věcí zeptal. Vágně si uvědomoval, že předváděl jeden ze svých Hlasů – ne snad nějaký zvláštní či drzý jako občas v rozhlasu (Kinky Aktovka, sexuální poradce, byl jeho speciální favorit, alespoň na čas, a pozitivní reakce posluchačů na Kinkyho byla skoro stejně silná jako reakce na jeho naprostého favorita, plukovníka Buforda Slintu), nýbrž měkký, teplý a důvěrný hlas. Hlas jako ‚Jsem v klidu‘. Znělo to úžasně, ale byla to lež. Stejná lež jako jeho ostatní Hlasy.

„Kolik si toho pamatuješ, Richi?“ zeptal se ho Mike.

„Moc málo,“ a po chvíli: „Dost, myslím, že dost.“

„Přijdeš?“

„Přijdu,“ slíbil Rich a zavěsil.

Chvíli ještě seděl ve své pracovně, zaklonil se v křesle za stolem a podíval se oknem ven na Pacifik. Nějaká mládež se tam potýkala se surfovacími prkny, vlastně na nich ani nejezdila. Nebyl na to příboj.

Hodiny na pracovním stole – drahé svítící digitálky, dárek od zástupce jedné nahrávací společnosti – ukazovaly 17:09, 28. května 1985. Tam, odkud Mike volal, je ovšem o tři hodiny víc. Už je tam šero. Naskočila mu z toho husí kůže, a tak ožil a začal vyřizovat věci. Nejdříve si pochopitelně položil desku na gramofon – nic nevybíral, prostě naslepo sáhl mezi tisíce desek nahromaděných v regálech. Rokenrol byl zrovna tak součástí jeho života jako ty Hlasy a stěží byl schopen dělat něco bez muziky – a čím hlasitější, tím lépe. Deska, kterou vytáhl, obsahovala retrospektivu nahrávek firmy Motown. Marvin Gaye, jeden z novějších členů toho, co Rich někdy nazýval Kapela všech mrtvých, zpíval píseň ‚Zaslechl jsem to přes vinnou révu‘.

„Áááááá-áááá, nevíš, jak se mi zdáááá…“

„Není to špatné,“ řekl Rich. Dokonce se i trochu pousmál. Bylo to špatné a nesporně ho to silně znervózňovalo, ale měl pocit, že to bude schopen zvládnout. Bez honičky.

Začal se chystat, že vypadne. Jednu chvíli během příští hodiny ho napadlo, že to je, jako kdyby zemřel, a přesto měl možnost si ještě vyřídit své poslední obchodní záležitosti…, nemluvě ani o přípravě vlastního pohřbu. Zdálo se mu, že si vede celkem dobře. Zkusil vytočit jednu pracovnici cestovní kanceláře, s níž spolupracoval. Napadlo ho, že nejspíš bude právě v autě na cestě domů, ale zkusit to může. Nějakým zázrakem ji zastihl. Vysvětlil jí, co potřebuje, a ona ho požádala o patnáct minut času.

„Máš je mít, Carol.“ Za poslední tři roky se dostali od oslovení pane Toziere a paní Feenyová na Richi a Carol – skamarádili se tedy dost, když uvážíme, že se nikdy osobně nesetkali.

„Dobře, zmizneš, platí,“ řekla. „Mohl bys mi udělat Kinkyho Aktovku?“

Bez jakékoliv pauzy – když si musíte udělat pauzu, abyste našli ten správný Hlas, obvykle žádný nenajdete – začal Rich mluvit: „Tady je Kinky Aktovka, sexuální poradce – tuhle ke mně přišel jeden chlápek a chtěl vědět, co je nejhoršího na tom, když se dostane AIDS.“ Hlas mu trochu zeslábl a rytmus se současně zrychlil a uvolnil – byl to jasně americký hlas, a přesto nějak vyvolával představu blahobytného britského plantážníka, právě tak příjemného jako zmatkářského. Rich neměl nejmenší představu, jaký Kinky Aktovka ve skutečnosti byl, ale určitě pořád nosil bílý oblek, četl magazín Esquire a pil drinky servírované ve vysokých sklenicích a vonící jako kokosový šampon. „Tak jsem mu to řekl bez obalu – když se snažíš vysvětlit své matce, jak jsi to chytil od holky z Haiti. Tak zase příště, tady je Kinky Aktovka, sexuální poradce, loučí se s vámi pozdravem ‚až mě budete dobře znát, tak vám bude pořád stát‘.“

Carol Feenyová zavýskla smíchy.

„To je perfektní! Prostě perfektní. Můj hoch říká, že prostě nemůže uvěřit, že ty hlasy jen tak imituješ, říká, že to jde určitě přes nějaký hlasový filtr nebo něco –“

„To je prostě talent, zlato,“ vpadl jí do řeči Rich. Kinky Aktovka byl pryč. Teď tady byl zase W. C. Fields, cylindr, červený nos, pumpky a tak dál. „Já jsem tak napraný talentem, že si musím ucpávat všechny tělesné otvory, aby ze mě jen tak nezačal vytékat jako… no prostě vytékat.“

Vyprskla v další záchvat smíchu a Rich zavřel oči. Začínal cítit, jak na něj jde bolení hlavy. „Buď tak hodná a podívej se, co by se dalo dělat, ano?“ požádal, pořád ještě jako W. C. Fields, a do jejího smíchu zavěsil.

Nyní musel zase hrát sám sebe, což bylo těžké – každým rokem to bylo těžší. Je snadnější být statečný, když jste někdo jiný.

Právě se snažil vybrat si pohodlné mokasíny a téměř už se rozhodl, že si vezme tenisky, když telefon zazvonil znovu. Byla to Carol Feenyová, stihla to v rekordním čase. Okamžitě pocítil nutkání přejít na hlas Buforda Slinty, hned ho ale zapudil. Podařilo se jí sehnat mu letenku první třídy od American Airlines, přímý spoj z Los Angeles do Bostonu. Z L. A. to odlétá večer ve 21:03 a v Bostonu to je asi v pět hodin ráno. V Bostonu ho vyzvedne Delta v 7:30 a vezme ho do Bangoru v Maine, kde bude v 8:30. Pak mu sehnala od Avisu limuzínu a z mezinárodního letiště v Bangoru, od přepážky Avisu, to už je do Derry jen čtyřicet kilometrů.

Cože, jen čtyřicet kilometrů? pomyslel si Rich. Jen tak málo, Carol? No, možná v kilometrech ano, to ano. Ale nemáš ani sebemenší ponětí, jak daleko to doopravdy do Derry je, ani já to nevím. Ale Bože, můj Bože, já to poznám.

„Ubytování jsem nezkoušela, protože jsi mi neřekl, jak dlouho tam hodláš zůstat. Chceš –“

„Ne – to si zařídím,“ řekl vděčně Rich a pak nasadil Buforda Slintu: „Ty ši ploště bloškvička, žlatíško. Ňam ňam bloškvička, víš.“

Pořád se ještě smála, když už zavěšoval a pak hned vytočil 207-555- -1212, informace o telefonních číslech pro stát Maine. Vyžádal si telefonní číslo Městského domu v Derry. Bože, to už je dávná minulost. Na Městský dům v Derry myslel naposledy – kdy? – před deseti, dvaceti, nebo snad už pětadvaceti roky? To je komické, pomyslel si, musí to být už nejméně pětadvacet let, a kdyby Mike nezavolal, asi by si až do konce života na něj nevzpomněl. A přesto byla doba, kdy chodil kolem té velké budovy z červených cihel každý den – a jednou kolem něj dokonce utíkal, v patách Henryho Bowerse, Krkavce Hugginse a ještě jednoho staršího kluka, nějakého Viktora, ve vzrušené honičce, všichni ječeli takové malé roztomilosti jako Počkej, až tě dostaneme, čuráku! Natrhneme ti prdel! My si tě chytíme, buzerante brejlatej! A chytili ho vlastně potom?

Než si Rich stačil vzpomenout, zeptala se ho telefonistka na město.

„Derry, prosím vás –“

Derry, ach Bože! I samotné to slovo znělo jeho ústům cize a zapomenutě; vyslovit ho bylo jako políbit starožitnost.

„– měla byste číslo na Městský dům v Derry?“

„Okamžik, pane.“

Kdepak. Ten už nebude. Určitě ho srovnali se zemí při modernizaci města. Nebo z něj udělali kuželkárnu či videoprojekční centrum. Nebo jedné noci vyhořel, když šel nějaký opilý obchodní cestující do postele s cigaretou. Všechno bude fuč, Richie – jako ty brýle, kvůli kterým si z tebe Henry Bowers pořád utahoval. Jak je to v té písničce Bruce Springsteena? Dny slávy… zmizely mrknutím oka dívky. Které dívky? Aaa – Bev, jasně. Bev…

Možná že Městský dům předělali, ale zřejmě nebude srovnán se zemí, protože bezvýrazný hlas jakoby robota už byl opět na lince a odříkával: „Žádané… číslo… je… 9… 4… 1… 8… 2… 8… 2. Opakuji: … žádané… číslo… je…“

Ale Rich ho zachytil už napoprvé. S potěšením tomu monotónnímu hlasu zavěsil – dovedl si představit na telefonních informacích obrovskou celosvětovou obludu, zakopanou hluboko pod zemí, nervózní a zpocenou a třímající v tisících chromových tykadlech tisíce sluchátek – jako telefonní verzi Spidermanova úhlavního nepřítele doktora Octopa. Každým rokem vypadal svět, v němž Richie žil, víc a víc jako jeden obrovský elektronický strašidelný dům, kde spolu žili v tísnivé koexistenci digitální duchové a vyděšené lidské bytosti.

Pořád stojí. Aby parafrázoval Paula Simona: Pořád stojí i po všech těch letech.

Vytočil číslo hotelu, který viděl naposledy očima dětství. Vytočit to číslo, 1-207-941-8282, šlo neskutečně lehce. Držel sluchátko u ucha a díval se z panoramatického okna pracovny. Surfisti už zmizeli; nějaká dvojice kráčela pomalu, ruku v ruce, od pláže. Ta dvojice by klidně mohla být na plakátu na zdi v cestovní kanceláři, kde pracuje Carol Feenyová, tak dokonalý na ně byl pohled. Jen s tou maličkostí, že oba měli brýle.

My si tě chytíme, ty čuráku! My ti ty brejle rozmlátíme!

Criss, napadlo ho náhle. Jmenoval se druhým jménem Criss. Viktor Criss.

Ach Bože, to přece nechtěl vědět, alespoň ne teď, ale ani v nejmenším to nevadilo. Něco se dělo dole ve sklepech, tam, kde měl Rich Tozier sbírku starých oblíbených desek. Dveře se otvíraly.

Jenomže tam dole nejsou žádné desky, že? Tam dole nejsi žádný Rich „Elpíčko“ Tozier, oblíbený diskžokej stanice KLAD a muž tisíce hlasů, viď? A to, co se otevírá…, vlastně nejsou žádné dveře, že?

Snažil se tyto myšlenky setřást.

Musím myslet na to, že jsem v pořádku. Jsem v pořádku, ty jsi v pořádku, Rich Tozier je v pořádku. Dal bych si teď cigaretu, to je to celé.

Přestal kouřit před čtyřmi roky, teď by si ale jednu s chutí dal.

Nejsou to desky, ale mrtvá těla. Pochoval jsi je hluboko, teď tam ale bylo nějaké šílené zemětřesení a země je vyvrhne na povrch. Tam dole nejsi Rich „Elpíčko“ Tozier; tam jsi jen Richie „Brejláč“ Tozier, jsi se svými kamarády a jsi tak vyděšený, že se ti z očí dělá rybízová marmeláda. Nejsou to dveře a neotevírají se. Jsou to hrobky, Richie. Odskakují jim víka a upíři, o kterých sis myslel, že jsou mrtvé, zase všichni vylézají.

Cigaretu, jen jednu. Stačila by i carltonka, pro Boha svatého.

My tě dostaneme, brejláči! A pak SEŽEREŠ tu zasranou brašnu i s knížkama!

„Městský dům,“ ozval se mužský hlas se slabým nosovým nádechem seveřana. Slýchával ten akcent všude po Nové Anglii, Středozápadu i v kasinech Las Vegas.

Rich ten hlas požádal, zda mu může rezervovat apartmá v Městském domě, od zítřka. Hlas řekl, že může, a pak se zeptal na jak dlouho.

„Tak to nevím, musím –“ Krátce se zarazil.

Co vlastně přesně musí? V duchu viděl nějakého chlapce s plastovou brašnou na knížky, jak utíká před těmi drsňáky; viděl chlapce v brýlích, hubeňoura s bledým obličejem, který jako by křičel Zmlať mne! Pojď a zmlať mne! na každého kolemjdoucího. Tady mám rty! Rozplácni mi je na zuby! Tady mám nos! Klidně mi ho rozbij, a když to půjde, přeraz mi ho! Natrhni mi ucho, aby nateklo jako meloun! Roztrhni mi obočí! A tady mám bradu, zasaď mi direkt! Tady mám oči, jsou za těmi hnusnými, hnusnými brýlemi modré a zvětšené, za těmi brýlemi z rohoviny, jejichž jednu obroučku drží pohromadě lepicí páska. Rozbij ty brýle! Narvi mi skleněné střepy do očí a zavři je navždy! Sakra!

Zavřel oči a řekl: „Víte, mám v Derry nějaké obchodní jednání. Nevím, jak dlouho mi bude trvat, než to vyřídím. Šlo by to zatím na tři dny s možností eventuálního prodloužení?“

„S možností eventuálního prodloužení?“ zeptal se recepční pochybovačně a Rich trpělivě čekal, než si to ten člověk v hlavě přebere. „Ach, už vím! To je v pořádku!“

„Děkuji vám a já… hm… doufám, že nás budete v listopadu volit,“ pronesl John F. Kennedy. „Jackie chce… hm… mít… hm… Oválnou pracovnu a já už mám připravené zaměstnání pro mého… hm… bráchu Bobbyho.“

„Pane Toziere?“

„Ano.“

„Už je to dobré… Někdo se nám na pár vteřin zamotal do hovoru.“

To byl jen jeden starý politik z MSS, pomyslel si Rich. To je Mrtvá stará strana, kdybys náhodou nevěděl. Pusť to z hlavy. Proběhlo jím zachvění a řekl sám sobě téměř zoufale: Jsi v pořádku, Richi.

„Také jsem to zaslechl,“ přitakal Rich. „Asi se napojil jiný hovor. Tak půjde to s tím ubytováním?“

„Jó, to je bez problémů. Máme tady v Derry sice sezonu, ale obchody nijak nejdou.“

„Opravdu?“

„No jó,“ souhlasil recepční a Rich se opět zachvěl. Na to také zapomněl – že na severu Nové Anglie místo ano říkají No jó.

Dostaneme tě, kriple! zaječel strašidelný hlas Henryho Bowerse a Rich ucítil, jak se v něm otvírají další hrobky; puch, který ucítil, nepocházel z napůl rozložených těl, nýbrž z napůl shnilých vzpomínek a byl ještě horší.

Sdělil tomu chlápkovi v Městském domě číslo své kreditky American Express a zavěsil. Pak zavolal Stevea Covalla, programového ředitele stanice KLAD.

„Co se děje, Richi?“ zeptal se Steve. Poslední průzkumy umístily stanici KLAD na špičku kanibalistického rockového trhu stanic na VKV a Steve byl od té doby ve vynikající náladě – díky Bohu i za malou přízeň.

„Možná budeš litovat, že ses zeptal. Beru roha.“

„Bereš –“ Slyšel ve Steveově hlasu otázku. „Myslím, že nechápu, Richi.“

„Obouvám si toulavý boty. Mizím.“

„Co tím myslíš, mizím? Podle rozvrhu vysílání, který tady mám právě před sebou, jsi zítra živě ve vysílání od dvou odpoledne až do šesti jako obvykle. Vlastně máš taky rozhovor s Clarencem Clemonsem ve studiu ve čtyři. Znáš Clarence Clemonse, Richi? Třeba tu ‚Pojď a foukej, hrdino‘?“

„Clemons si zrovna tak jako se mnou může povídat s Mikem O’Harou.“

„Clarence si nechce povídat s Mikem, Richi. Clarence si nechce povídat s Bobbym Russellem. Nechce si povídat se mnou. Clarence je velký fanda Buforda Slinty a Poslíčka Wyatta. Chce si povídat s tebou, milý příteli. A já nemám zájem na tom, aby nasranýho stodvacetikilovýho saxofonistu, kterýho jednou málem angažoval profesionální fotbalový mančaft, chytil v mém studiu amok.“

„Nemyslím, že má v lejstrech, že by ho chytal amok,“ opáčil Rich. „Chci říct, že se tu bavíme o Clarenci Clemonsovi a ne třeba o tom bláznivém bubeníkovi od Who Keithu Moonovi.“

Ve sluchátku bylo ticho. Rich trpělivě čekal.

„Nemyslíš to vážně, viď?“ zeptal se Steve nakonec. Znělo to prosebně. „Hele, jestli ti zrovna neumřela matka nebo jestli si nemusíš jít nechat vyříznout nějaký nádor nebo něco jiného, tak se tomu říká zahnout kramle.“

„Steve, já musím odjet.“

„Máš nemocnou matku? Nebo ti, chraň pánbů, snad umřela?“

„Umřela před deseti roky.“

„A máš nádor na mozku?“

„Ani bradavici na prdeli.“

„To není legrace, Richi.“

„Není.“

„Jsi zasranej křovák a nemám tě rád.“

„Já tebe taky ne, ale odjet musím.“

„Kam? Proč? O co jde? Sakra, mluv na mě, Richi!“

„Někdo mi zavolal. Někdo, koho jsem kdysi dávno znal. Jinde. A tam se tenkrát něco stalo. Něco jsem slíbil. Všichni jsme si slíbili, že se tam vrátíme, kdyby se to mělo zase začít opakovat. A myslím, že k tomu došlo.“

„O jakém něčem to mluvíš, Richi?“

„To bych ti zatím nechtěl říct.“ A taky by sis myslel, že jsem blázen, kdybych ti řekl pravdu: já se nepamatuji.

„A kdy jste si dali ten slavný slib?“

„Dávno. V létě roku 1958.“

Ve sluchátku panovalo delší dobu ticho a Richovi bylo jasné, že Steve Covall se snaží zjistit, zda Rich „Elpíčko“ Tozier alias Buford Slinta alias Poslíček Wyatt… atd. atd. to na něj hraje, nebo zda mu to v hlavě nějak přeskočilo.

„To jsi mohl být ještě dítě,“ usoudil nakonec mdle Steve.

„Bylo mi jedenáct. Šlo mi na dvanáct.“

Další dlouhá pauza. Rich trpělivě čekal.

„Dobře,“ kapituloval Steve. „Vyměním směny. Dám tam za tebe Mikea. Mohu říct Chuckovi Fosterovi, aby vzal pár směn, to by šlo, jenom jestli najdu ten čínský restaurant, kde právě dřepí. Udělám to jen proto, že to spolu táhneme už dlouho. Nikdy ti ale neodpustím, Richi, že ses na mě vykašlal.“

„Ale nech toho,“ Richovy bolesti hlavy byly stále silnější. Věděl, co dělá; copak si to Steve opravdu neuvědomoval? „Prostě potřebuji pár dní vysadit, nic víc. Ty děláš, jako kdybych se vykašlal na celou naši jedničkovou stanici.“

„Vysadit na pár dní, ale proč? Na dýchánek tvého skautského klubu ve Sračkovejch vodopádech nebo Prdelový Lhotě v Západní Virginii?“

„No, víš, voni vlastně Sračkový vodopády jsou v Arkansasu, hošo,“ řekl Buford Slinta svým halasným telecím hlasem, Stevem to však nijak nehnulo.

„Protože jsi v jedenácti letech něco slíbil? Děti v jedenácti letech nic vážného neslibují, prokristapána! Ale o to nejde, Richi, a ty to víš. Nejsme tady nějaká pojišťovna, nejsme žádná advokátní poradna. Tohle je showbusiness, s prominutím, a ty to sakra dobře víš. Kdybys mi to řekl alespoň týden předem, nemusel bych v jedné ruce držet tohle sluchátko a ve druhé flašku. Tlačíš mě ke zdi, to ti je jasné, tak ještě k tomu ze mě nedělej blbečka!“

Steve teď už skoro křičel a Rich zavřel oči. Nikdy ti to neodpustím, řekl Steve a Rich tomu věřil. Steve ale také řekl, že děti v jedenácti letech neskládají žádné vážné sliby, a to nebyla pravda. Rich si už nevzpomínal, o jaký slib šlo – nebyl si jist, zda si chce vzpomenout –, ale určitě byl velmi vážný.

„Steve, já prostě musím.“

„Jo. A já jsem ti řekl, že to zvládnu. Tak můžeš. Klidně si běž, ty zahejbáku.“

„Steve, to je směš –“

Ale Steve už zavěsil. Rich položil sluchátko. Nestačil od telefonu ani odejít a ten už zase začal vyzvánět. Aniž by ho zvedl, bylo mu jasné, že to je Steve, a určitě ještě naštvanější. Mluvit s ním by teď nemělo žádný smysl, všechno by bylo ještě horší. Posunul spínač na boku telefonu na pravou stranu a vyzvánění se okamžitě přerušilo.

Vyšel do patra, vytáhl ze skříně dva kufry a naplnil je bez ladu a skladu směsí oblečení, které ani moc nevybíral – džíny, košile, spodní prádlo, ponožky.

Kufry snesl do haly.

Ve výklenku visela černobílá fotografie Big Suru od Ansela Adamse. Richie ji odsunul stranou a objevil se sejf. Otevřel ho a začal se prohrabávat papíry – papíry k tomuto domu, hezky posazenému na geologickém zlomu, ke dvaceti akrům lesa v Idahu – haldou akcií. Akcie kupoval úmyslně nahodile – když jeho makléř viděl, že Rich přichází, hned začal potřásat hlavou –, ale během těch let všechny akcie trvale stoupaly. Byl téměř překvapen pomyšlením, že je skoro – ne zcela, ale skoro – bohatým člověkem. Za vše může děkovat rokenrolu… a svým Hlasům, pochopitelně.

Dům, les, akcie, pojišťovna, dokonce i kopie jeho poslední vůle a závěť. Drátky, jež mě pevně poutají k mapě života, pomyslel si.

Pocítil náhle divoké nutkání vytáhnout zapalovač a spálit celou tu kurevskou kombinaci listin sepsaných nabubřelým slohem. To by nakonec vlastně udělat mohl. Všechny ty papíry v jeho sejfu pro něj najednou přestaly cokoliv znamenat.

Tehdy jím poprvé proběhla skutečná hrůza a nebylo v ní naprosto nic nadpřirozeného. Jen si uvědomoval, jak snadné je odhodit svůj život. To bylo na tom tak děsivé. Prostě hodit do kamen všechno, co se celá léta shromažďovalo, a pak pod tím škrtnout. Je to snadné.

Spálit to nebo hodit do větru – a pak se prostě zdejchnout.

Za papíry, které jsou stejně jen vzdálenými příbuznými peněz, ležely ty skutečné. Bankovky. Čtyři tisíce dolarů v deseti-, dvaceti- a padesátidolarovkách.

Když si je teď strkal do kapes džín, přemítal, jestli vlastně věděl, co dělá, když tam ty peníze dával – padesát dolarů jeden měsíc, sto dvacet druhý měsíc, pak zase třeba jen deset dolarů a tak dál.

Jako do krysí díry. Peníze, aby mohl vzít roha.

„Tedy, je to děsivé,“ sotva si uvědomil, že promluvil nahlas. Díval se zadumaně z velkého okna na pláž. Byla již opuštěná, surfaři byli pryč, milenci (pokud to byli) také.

Ach ano, brachu – už se ti to všechno zase vybavuje. Vzpomínáš si například na Stanleyho Urise? Můžeš vsadit klobouk, že si vzpomínám… Vzpomínáš si, jak jsme to říkali a mysleli si, co to je za frajeřinu? Větší děti mu říkaly Stanley Čurin. „Hej, Čurine, ty zasranej kristovrahu! Kam deš? Dostaneš od ňákýho svýho teplýho kámoše vyhulit péro?“

Zabouchl dveře sejfu a vrátil obrázek na místo. Kdy si naposledy vzpomněl na Stana Urise? Před pěti lety? Deseti? Dvaceti? Rich se s rodinou odstěhoval z Derry na jaře roku 1960, a jak rychle všechny ty tváře vybledly, tváře členů jeho party, té bandy ubožáků, která měla dokonce svůj malý klub v divočině, jíž se říkalo Lada – dost komický název pro tak zarostlý kus země. Hráli si na badatele v džungli, mariňáky, kteří se zakopali na kousku země někde na pacifickém atolu a drží tam teď v šachu Japončíky, hráli si na stavitele přehrad, kovboje, kosmonauty na jiných planetách, na co jste si vzpomněli. Ale ať už to bylo cokoliv, nezapomínejte, co to bylo doopravdy: Bylo to schovávání se. Schovávání se před většími chlapci. Schovávání před Henrym Bowersem a Viktorem Crissem a Krkavcem Hugginsem a těmi ostatními. Byli to ale banda chudáků – Stan Uris se svým velkým židovským frňákem, Bill Denbrough, který neuměl říci ani ahoj, aniž se nezakoktal tak, že vás z toho brali všichni čerti, Beverly Marshová s modřinami a cigaretami zarolovanými do límce blůzy, Ben Hanscom, který byl tak tlustý, že vypadal jako lidská verze Moby Dicka, a Richie Tozier se silnými brýlemi, samými jedničkami, moudrými řečmi a obličejem, který si jen koledoval, aby mu někdo dal jiné tvary. Existuje vůbec nějaké slovo, které by popsalo, čím byli? Ale ano. Pochopitelně vždycky takové slovo existuje. Le mot juste. V tomto případě bylo správné slovo le mot juste, slovo slaboši.

Jak se to vracelo, jak se to všechno vracelo… A teď stál ve výklenku, bezmocně se třásl jako ztracený voříšek překvapený bouří, protože ti chlapci, s nimiž táhl partu, nebyli všechno, na co si vzpomínal. Vracely se i jiné záležitosti, na něž nepomyslel celé roky, vřely těsně pod povrchem.

Krvavé záležitosti.

Temnota. Šero.

Dům na Neibolt Street a Bill, jenž křičel: Za-zabil jsi mý-mýho bráchu, ty ču-ču-čuráku!

Pamatuje se? Stačí přece nechtít si pamatovat, to je naprosto jasné.

Pach odpadků, pach výkalů a pach ještě něčeho jiného. Něčeho, co je horší než ty ostatní pachy. Tak páchne šelma, tak páchne To, někde dole v temnotě pod Derry, kde neustále hučí stroje. Vzpomněl si na George –

To už ale bylo příliš; rozběhl se do koupelny, cestou vrazil do křesla a téměř upadl. Jen tak tak stačil doběhnout. Vletěl přes kluzké dlaždice k záchodové míse po kolenou jako nějaký bláznivý breakdancer, chytil se okraje a vyzvracel všechno, co měl v žaludku. A ani pak to nechtělo přestat; náhle viděl George Denbrougha, jako kdyby to bylo včera, George, který byl na začátku toho všeho, toho George, který byl zavražděn na podzim roku 1957. George zemřel hned po povodni, jednu ruku měl vyrvanou z ramenního kloubu, a Rich si tohle všechno z paměti vymazal. Někdy se však tyto věci vracely, ano, skutečně, vracely se, někdy se vracely.

Křeč pominula a Richie poslepu sáhl po splachovadlu. Voda zavířila. Jeho časná večeře, rozmělněná na chuchvalce, spokojeně odtékala trubkami.

Do kanalizace.

Do jímky a puchu a temnoty kanalizace.

Přikryl toaletní mísu víkem, na víko položil čelo a začal plakat. Plakal poprvé od roku 1975, kdy mu zemřela matka. Aniž pomyslel na to, co dělá, nastavil ruce pod oči a kontaktní čočky vypadly a ležely mu blyštivě v dlaních.

O čtyřicet minut později a s pocitem, jako by byl trochu očištěný, hodil dva kufry do zavazadlového prostoru sporťáku MG a vycouval z garáže. Začínalo se stmívat. Zadíval se na svůj dům s nově vysázenými květinami, podíval se na pláž, na vodu, nyní zářící světle smaragdovým odstínem přerušovaným jen úzkým pruhem třpytivého zlata. Cele se ho zmocnilo přesvědčení, že tohle všechno už nikdy neuvidí, že je vlastně mrtvolou na pochodu.

„Tak teď jedu domů,“ zašeptal si Richie Tozier pro sebe. „Jedu domů, pro Boha svatého, jedu domů.“

Zařadil rychlost a vyjel. Znovu ho napadlo, jak snadné je proklouznout nenápadnou trhlinou v tom, co je považováno za spořádaný život – jak snadno se lze dostat na temnou stranu, přejít z jasu do temnoty.

Z jasu do temnoty, ano, takové to bylo. Kde může čekat cokoli.

3

Ben Hanscom si dává panáka

Pokud byste chtěli onoho večera 28. května 1985 najít muže, jehož časopis Time nazval „možná nejslibnějším mladým architektem v Americe“ („Zachování energie měst a Mladoturci“, Time, 15. října 1984), museli byste jet až za Omahu západně po dálnici Interstate 80. Pak vyjet u Swedholmu a dál po státní silnici 81 až do středu města Swedholm (který ostatně není nijak velký). Tam odbočit na státní silnici 92 u Buckova stánku „Cylindr“ (Naše specialita – smažené kuřecí steaky) a po krátké jízdě venkovskou krajinou znovu doprava na státní silnici 63, která se vine jako šňůra opuštěným městečkem Gatlin a konečně vás zavede do městečka Hemingford Home. Oproti středu Hemingford Homeu vypadá střed Swedholmu jako New York City; obchodní čtvrť tvoří osm budov, pět na jedné straně a tři na druhé. Bylo tam holičství Kleen Kut (v okně zastrčený zažloutlý nápis, ručně psaný, nejméně patnáct let starý: „JESTLI JSI HIPÍK, TAK SE NECH OSTŘÍHAT NĚKDE JINDE“), kino, kde se promítaly už dávno „jeté“ filmy, a obchod „Vše za 5 $“. Je tu pobočka Baráčnické banky státu Nebraska, benzinová pumpa firmy 76, drugstore firmy Rexall a obchod farmářskými potřebami a železářství – což je jediný krám ve městě, který jakžtakž prosperuje.

A na konci hlavního tahu, trochu odsazená od ostatních budov jako pária, stojí zde na konci velké proluky typická silniční hospoda – Červené kolo. Když už jste dojeli až sem, určitě nepřehlédnete na špinavém parkovišti pokrytém výmoly starý kabriolet cadillac z roku 1968 s dvojicí antén vysílačky na občanském pásmu. Na přední poznávací značce je jen pyšné BENŮV CADDY.

A uvnitř hospody, když dojdete k baru, najdete vašeho muže – štíhlého, opáleného, v lehké plátěné košili, vybledlých džínách a vysokých šněrovacích botách. V koutcích očí se mu začínají tvořit vrásky, jinde je však nemá. Vypadá snad o deset let mladší, než kolik mu ve skutečnosti je – a je mu osmatřicet let.

„Dobrý den, pane Hanscome,“ pozdravil Ricky Lee, a jak si Ben sedal, položil před něj na barpult papírový ubrousek. Zdálo se, že Ricky Lee je trochu překvapen – a také byl: Během týdne se v Červeném kole Hanscom ještě nikdy neobjevil. Chodíval pravidelně v pátek na dvě piva, v sobotu večer na čtyři nebo pět. Vždy se zeptal Rickyho, jak se daří jeho třem synům, vždycky nechával při odchodu pod sklenicí pětidolarové spropitné. Jak proto, že si s ním mohl pěkně pohovořit, tak proto, že byl milý i osobně, byl zdaleka a bezkonkurenčně nejoblíbenějším Rickyho zákazníkem. Deset dolarů týdně (a v posledních pěti letech nechával o Vánocích pod sklenicí padesát dolarů) bylo příjemných samo o sobě, ale společnost toho muže byla ještě cennější. Příjemný společník je vždycky raritou, a v takovéhle putyce, kde se vedou pořád jen kecy, se najde ještě vzácněji než slepičí zub.

I když Hanscom pocházel z Nové Anglie a na univerzitu chodil v Kalifornii, choval se spíš jako nějaký výstřední Texasan. Ricky Lee se už spoléhal na páteční a sobotní večerní zastávky Bena Hanscoma, protože za ta léta zjistil, že se na ně může spoléhat. Pan Hanscom možná staví v New Yorku nějaký mrakodrap (postavil tam už tři budovy z těch, o kterých se nejvíc mluví), novou uměleckou galerii na Redondo Beach nebo obchodní středisko v Salt Lake City, ale přijde pátek večer a dveře k parkovišti se někdy mezi osmou a půl desátou otevřou a on vejde, jako kdyby bydlel o blok dál a rozhodl se zaskočit, protože zrovna teď není nic v televizi. Měl vlastní letadlo a soukromou přistávací plochu na své farmě v Junkinsu.

Před dvěma lety byl v Londýně, kde nejprve navrhoval a pak dohlížel na stavbu nového komunikačního střediska BBC – budovy, která byla stále ještě široce diskutována v britském tisku (Guardian: „Možná nejkrásnější budova, jaká byla v Londýně v posledních dvaceti letech postavena“; Mirror: „Mimo obličej mé tchyně po flámu nejošklivější věc, jakou jsem kdy viděl“). Když pan Hanscom tuhle práci vzal, pomyslel si Ricky Lee No, snad ho zase někdy uvidím. Nebo možná na nás na všechny zapomene.

A skutečně, páteční večer poté, co Ben Hanscom odletěl do Anglie, proběhl, aniž se objevil, i když se Ricky Lee přistihl, že hledí ke dveřím, kdykoliv se mezi osmou a půl desátou otevíraly. Nu, někdy zase přijde. Snad. To někdy mělo přijít příští večer. Dveře se otevřely ve čtvrt na deset a on vešel jakoby nic, v džínách a tričku s nápisem DO ALABAMY, ve svých ochozených šněrovacích botách, a vypadal, jako kdyby přišel maximálně z druhé strany ulice. A když Ricky Lee téměř radostně zvolal „Haló, pane Hanscome! Bože! Co vy tady děláte?“, vypadal pan Hanscom trochu překvapeně, jako kdyby na tom nemělo být naprosto nic nezvyklého, že tu je. Nevynechal jediný víkend; po dva roky, co se aktivně účastnil práce pro BBC, přicházel každou sobotu. Londýn opouštěl vždy v sobotu dopoledne v 11:00 concordem, jak řekl fascinovanému Rickymu Lee, a na Kennedyho letišti v New Yorku byl v 10:15 – čtyřicet pět minut předtím, než odletěl z Londýna, alespoň podle hodin („Páni, to je jako cestování v čase, co?“ vydechl ohromený Ricky Lee). Tam na něj čekala limuzína, aby ho vzala na letiště Teterborov v New Jersey, což trvalo v sobotu dopoledne necelou hodinu. V kabině vlastního letadla byl v pohodě před polednem, v Junkinsu přistával v půl třetí. Když se pohybujete dostatečně rychle směrem na západ, pak se vám prostě zdá, že den nekončí, řekl Rickymu. Potom se na dvě hodiny natáhl, strávil hodinu se správcem farmy a půl hodiny se sekretářkou. Dal si večeři a pak rychle do Červeného kola, na hodinku a půl nebo tak nějak. Přicházel vždycky sám, sedal na baru a vždy odešel stejně, jako přišel, přestože Bůh je svědek, že v této části Nebrasky je spousta ženských, které by byly šťastné, kdyby mu mohly stahovat ponožky. Na farmě stihl šest hodin spánku a poté zase proběhlo všechno obráceně. Ricky nikdy neměl zákazníka, na kterého by tento příběh neudělal dojem. Možná je to teplouš, řekla mu jednou nějaká žena. Ricky Lee se na ni krátce podíval, zaregistroval pečlivě upravený účes, dokonale střižené šaty, jež nepochybně měly značky známých módních návrhářů, diamantové náušnice, pohled v jejích očích a bylo mu jasné, že je odněkud z východu, nepochybně z New Yorku, na krátké povinné návštěvě nějakého příbuzného nebo snad staré kamarádky ze školy a už se nemůže dočkat, až dotud vypadne. Ne, odpověděl jí, pan Hanscom není žádný buzík. Vytáhla z kabelky balíček cigaret Doral, vložila si jednu mezi rudé rty a špulila je tak dlouho, až jí zapálil. Jak to můžete vědět? zeptala se s úsměvem. Prostě to vím, řekl. A skutečně to věděl. Myslel na to, že jí řekne: „Podle mě to je jeden z nejosamělejších chlapů, jaké jsem kdy v životě poznal.“ Ale nechtělo se mu to říkat téhle ženské z New Yorku, která se na něj dívala, jako kdyby pro ni byl nějakým novým a zábavným životním zážitkem.

Dnes večer se mu zdál pan Hanscom trochu bledý, trochu roztěkaný.

„Ahoj, Ricky Lee,“ sedl si a pak si začal prohlížet ruce.

Ricky Lee věděl, že ho čeká pro příštích šest nebo osm měsíců pobyt v Coloradu Springs, kde bude dohlížet na stavbu Kulturního střediska horských států, což měl být komplex šesti budov vytesaných do úpatí hory. Až to bude hotové, budou lidé říkat, že to vypadá, jako kdyby nějaké dítě-obr nechalo rozházené hračky na schodech, řekl Ben Rickymu Lee. Někteří to určitě budou říkat a budou mít alespoň z poloviny pravdu. Já si myslím, že to vyjde. Je to největší věc, jakou jsem kdy zkoušel, a její realizace mě trochu děsí, ale myslím si, že to vyjde.

Ricky Lee si pomyslel, že je docela možné, že pan Hanscom má také trochu trému. To není nic překvapivého ani špatného. Když se člověk vypracuje tak, že si ho všímají, víc po něm pak jedou.

Nebo ho zrovna venku něco bodlo. Lítá tam sakra havěti.

Ricky Lee vyndal z police pohár na pivo a natáhl se, že natočí Olympii.

„Ne, netočte nic, Ricky Lee.“

Ricky Lee se otočil, překvapený – a když Ben Hanscom vzhlédl od svých rukou, náhle dostal strach. Protože pan Hanscom nevypadal, že by měl trému nebo že by chytil virus či něco podobného. Vypadal, jako kdyby zrovna dostal nějakou strašnou ránu a stále ještě se snažil pochopit, co ho to postihlo.

Někdo umřel. Není sice ženatý, ale každý člověk má nějakou rodinu, a v jeho rodině právě někdo zaklepal bačkorama. To bude určitě ono, je to jasný, jako že hovno padá z prdele.

Někdo hodil do automatu na desky čtvrťák a Barbara Mandrellová začala zpívat píseň o opilém muži a osamělé ženě.

„Jste v pořádku, pane Hanscome?“

Ben Hanscom se podíval na Rickyho Lee očima, jež najednou vypadaly o deset – ne, o dvacet – let starší než zbytek jeho obličeje, a Ricky Lee s ohromením sledoval, jak vlasy pana Hanscoma šedivějí. Nikdy předtím si u něho nevšiml ani jediného šedivého vlasu.

Hanscom se usmál. Ten smích byl zádušní, děsivý. Bylo to jako dívat se na úsměv mrtvoly.

„Myslím, že nejsem, Ricky Lee. Ne, pane. Dnes večer ne. Vůbec ne.“

Ricky Lee odložil sklenici a přešel k místu, kde Hanscom seděl. V baru bylo prázdno, jak jen může být v pondělí ve venkovské putyce, když není ani fotbalová sezona. V podniku nebylo ani dvacet platících zákazníků. U dveří do kuchyně seděla Annie a hrála s kuchařem karty.

„Špatné zprávy, pane Hanscome?“

„Špatné zprávy, správně. Špatné zprávy z domova.“ Pohlédl na Rickyho Lee. Hleděl skrze něho.

„To je mi líto, pane Hanscome.“

„Děkuji vám, Ricky Lee.“

Zmlkl a Ricky Lee se ho právě chtěl zeptat, jestli by mu nemohl nějak pomoci, když Hanscom řekl:

„Jakou naléváte na baru whisky, Ricky Lee?“

„Pro všechny ostatní v téhle díře nalévám Four Roses,“ odpověděl Ricky Lee. „Ale pro vás by tu byla Wild Turkey.“

Hanscom se tomu trochu usmál. „To je od vás hezké, Ricky Lee. Myslím, že přece jen vezmete tu sklenku. Jenomže ji naplňte Wild Turkey.“

„Naplnit ji?“ zeptal se Ricky Lee, doopravdy zděšen. „Kristepane, to vás budu pak muset odtud odvézt.“

Nebo zavolat ambulanci, pomyslel si.

„Ne dneska,“ zavrtěl hlavou Hanscom. „Myslím, že dneska ne.“

Ricky Lee se zkoumavě podíval do očí pana Hanscoma, aby zjistil, zda třeba nežertuje, a stačil mu jen zlomek vteřiny, aby viděl, že skutečně nežertuje. Vyndal tedy z baru sklenici a z jedné z přihrádek láhev Wild Turkey. Když začal whisky nalévat, cinkalo hrdlo láhve o okraj sklenice. Fascinovaně pozoroval bublání whisky. Ricky Lee usoudil, že pan Hanscom má v sobě ještě o něco víc než jen kapku texasanství: Byl to naprosto největší lomcovák whisky, který si kdo nalil nebo si ještě někdy v životě nalije.

Zavolej ambulanci, blboune. Vypije tohohle prcka a můžeš zavolat do Swedholmu Parkerovi a Watersovi pro jejich pohřebák.

Nicméně vzal láhev a postavil ji před Hanscoma; otec mu kdysi řekl, že je-li zákazník při smyslech, musí se mu přinést, co si poručí, ať to jsou chcanky, nebo jed. Ricky Lee si nebyl jist, zda to je či není dobrá rada, věděl však, že jestliže si člověk obsluhou u baru vydělává na živobytí, pak mu tahle rada dost pomůže, aby se neužíral vlastním svědomím.

Hanscom se zamyšleně zadíval na svého obřího panáka a zeptal se:

„Co vám dlužím za takového panáka, Ricky Lee?“

Ricky Lee pomalu zavrtěl hlavou, oči stále upřené na plnou sklenku whisky, protože se nechtěl setkat s těma očima, jež tak podivně zíraly z důlků. „Ne. Tenhle je na účet podniku.“

Hanscom se opět usmál, tentokrát přirozeněji. „Ó, děkuji vám, Ricky Lee. Teď vám ukážu něco, co jsem se naučil v Peru v roce 1978. Pracoval jsem tam s jedním chlapíkem jménem Frank Billings – byl jsem takový jeho zástupce, dalo by se říci. Frank Billings byl sakra nejlepší architekt na světě, mám ten dojem. Jednou dostal horečku a doktoři do něj napíchali asi milion různých antibiotik, a ani jedno nezabralo. Trápil se dva týdny a pak umřel. Co vám ukážu, to jsem se naučil od indiánů, kteří na stavbě pracovali. Místní pálenka je tam sakra silná. Loknete si a myslíte si, jak to pěkně klouže do žaludku, bez problémů, a pak najednou máte pocit, jako kdyby vám někdo narval do huby letlampu. Ale ti indiáni to pijí jako kokakolu a málokdy jsem viděl některého opilého, ale hlavně jsem nikdy neviděl, že by některý měl kocovinu. Neměl jsem nikdy odvahu sám to zkusit také tak. Myslím ale, že dnes by to šlo. Můžete mi podat pár támhle těch citronových dílků?“

Ricky Lee mu přinesl čtyři a položil je před něj na čistý ubrousek vedle sklenice s whisky. Hanscom jeden z nich vzal, zaklonil hlavu jako někdo, kdo by si chtěl nakapat do očí kapky, a pak si začal vymačkávat do pravé nosní dírky čistou citronovou šťávu.

„Ach Bože!“ vykřikl zděšeně Ricky Lee.

Hanscomovo hrdlo pracovalo. Tvář mu zahořela… a pak Ricky Lee uviděl, jak se mu slzy koulejí po spáncích k uším. Na juke-boxu teď hráli Spinners a zpívali „Ach, Bože, nevím ani, jestli tohle ještě vydržím“.

Hanscom poslepu zatápal po pultu, našel si další dílek citronu a vymačkal si šťávu do druhé nosní dírky.

„Kurva, vždyť se zabijete,“ šeptal Ricky Lee.

Hanscom hodil oba dílky vymačkaného citronu na pult. Oči měl ohnivě rudé a dýchal trhaně, přerývaně. Čistá citronová šťáva mu z obou nosních dírek vytékala ke koutkům úst. Uchopil sklenici, zvedl ji a vypil z ní třetinu. Ztuhlý Ricky Lee sledoval, jak mu ohryzek poskakuje nahoru a dolů.

Hanscom odložil sklenici, dvakrát se otřásl a pak přikývl. Pohlédl na Rickyho a trochu se usmál. Oči už neměl rudé.

„Funguje to skoro tak, jak říkali. Sakra se staráte o svůj frňák, že vůbec ani necítíte, že by vám něco teklo hrdlem.“

„Vy jste se zbláznil, pane Hanscome.“

„Na to vsadím zimník,“ kývl pan Hanscom. „Vzpomínáte si na tohle, Ricky Lee? To jsme říkali jako děti. ‚Na to vsadím zimník.‘ Už jsem vám někdy vyprávěl, že jsem byl tlustý?“

„Ne, pane, to jste mi nikdy neříkal,“ zašeptal Ricky Lee. Byl nyní přesvědčen, že panu Hanscomovi se dostalo nějaké tak strašné inteligence, že už skutečně zešílel…, nebo je alespoň dočasně zbaven zdravého rozumu.

„Byl jsem normální kulička. Nikdy jsem nehrál ani baseball, ani basketbal, vždycky mě při honičce chytili prvního. Jó, byl jsem tlusťoch. A v tom mém rodném městě bylo pár kluků, co po mně pravidelně jeli. Jeden z nich se jmenoval Reginald Huggins, jenomže mu všichni říkali Krkavec. Pak jeden, co se jmenoval Viktor Criss. A pár dalších. Ale mozkem všech byl jeden, co se jmenoval Henry Bowers. Jestli někdy někde po světě běhal skutečně zlý kluk, Ricky Lee, tak to byl tenhle Henry Bowers. Nepásl jen po mně, já ale měl ten problém, že jsem neuměl utíkat tak rychle jako ostatní kluci.“

Hanscom si rozepnul košili a rozhalil ji. Když se předklonil, uviděl Ricky Lee na břichu pana Hanscoma komickou, nerovnou jizvu, právě nad pupkem. Svraštělou, bílou a starou. Viděl, že to je nějaké písmeno. Někdo vyryl do břicha toho muže písmeno H, patrně ještě dlouho předtím, než se pan Hanscom mužem stal.

„To mi udělal Henry Bowers. Asi před tisíci roky. A mohu být rád, že tam nemám vyryté celé jeho proklaté jméno.“

„Pane Hanscome –“

Hanscom vzal další dva kousky citronu, každý do jedné ruky, zaklonil hlavu a citronovou šťávu si nakapal jako nosní kapky. Otřásl se, odložil je a dal si dva loky ze své sklenice. Opět se otřásl, dal si další lok a pak zatápal se zavřenýma očima po hraně barového pultu. Chvíli se jí držel jako námořník v bárce, který leží na okraji plavidla v rozbouřeném moři a drží se vší silou. Pak otevřel oči a usmál se na Rickyho Lee.

„Takhle by to šlo celý večer.“

„Pane Hanscome, nechtěl bych, abyste to ještě dělal,“ vydechl Ricky Lee nervózně.

Annie přišla k výdejnímu pultu s podnosem a chtěla dvě piva. Ricky Lee je natočil a šel jí je podat. V nohou cítil brnění.

„Ricky Lee, je pan Hanscom v pořádku?“ zeptala se Annie. Hleděla přes Rickyho a ten se otočil, aby se podíval, na co kouká. Pan Hanscom se právě nahýbal přes pult a opatrně sbíral kousky citronů z podnosu, kde měl Ricky Lee přílohy k nápojům.

„Nevím. Myslím, že není.“

„No tak si vyndej palec z prdele a něco s tím udělej.“ Annie, podobně jako většina ostatních žen, stranila Benu Hanscomovi.

„Teda nevím. Fotr mi vždycky říkal, že když je chlap při smyslech, že –“

„Tvůj fotr neměl ani tolik rozumu, kolik ho Bůh dal syslovi. Na svýho fotra zapomeň. To musíš zarazit, Ricky Lee. To ho zabije.“

Když tedy dostal pokyny, vrátil se Ricky Lee k Benu Hanscomovi. „Pane Hanscome, opravdu si myslím, že už jste měl do –“

Hanscom zaklonil hlavu. Vymačkal citron. Tentokrát vlastně šťávu šňupal, jako kdyby to byl kokain. Whisky lokal, jako by to byla voda. Pohlédl temně na Rickyho Lee. „Pif-paf, viděl jsem celou tu bandu, jak si ze mě dělá srandu,“ řekl a pak se rozesmál. Ve sklenici zůstalo snad na dva prsty whisky.

„To už stačí,“ Ricky Lee se natáhl po sklenici.

Hanscom mu ji jemně odtáhl z dosahu. „Škoda už vznikla,“ řekl. „Škoda už vznikla, hochu.“

„Pane Hanscome, prosím vás –“

„Mám něco pro vaše kluky, Ricky Lee. Sakra, málem bych na to zapomněl!“

Měl na sobě vyšisovanou denimovou vestu a teď něco vytáhl z jedné kapsy. Ricky Lee zaslechl tlumené cinkání.

„Otec mi zemřel, když mi byly čtyři roky,“ Hanscom neměl hlas nijak zabarvený citem. „Nechal nám haldu dluhů a tohle. Chtěl bych, aby si je vzali vaši kluci, Ricky Lee.“ Položil na pult tři stříbrné dolary, které v tlumeném světle zářily. Ricky Lee zalapal po dechu.

„Pane Hanscome, to je od vás hezké, ale nemohu přece –“

„Bývaly čtyři, ale jeden z nich jsem dal Billu Koktovi a dalším. Jmenoval se vlastně Bill Denbrough. Bill Kokta jsme mu jen tak říkali…, jako jsme říkali jiné věci, třeba ‚Vsadím na to zimník‘. Byl to jeden z nejlepších kamarádů, jaké jsem kdy měl – a že jsem pár kamarádů měl, i když jsem byl takový tlouštík. Z Billa Kokty je dneska spisovatel.“

Ricky Lee ho skoro neslyšel. Fascinovaně hleděl na mince. 1921, 1923 a 1924. Bůh ví, jakou dnes mají cenu, už jen to čisté stříbro, které obsahují.

„To nemůžu,“ hlesl znovu.

„Ale já na tom trvám.“ Pan Hanscom uchopil sklenici a vyprázdnil ji do dna. Už měl být dávno úplně tuhý, ale oči z Rickyho Lee nespouštěl. Měl je vodnaté, s krvavými žilkami. Ricky Lee by však přísahal na štos biblí, že to jsou oči střízlivého člověka.

„Trochu mě děsíte, pane Hanscome.“ Před dvěma lety přišel do Červeného kola Gresham Arnold, známý místní notorik, s ruličkou čtvrťáků v ruce a dvacetidolarovkou zastrčenou za stuhou klobouku. Ruličku dal Annie, aby je po čtyřech strkala do juke-boxu. Dvacku položil na pult a poručil Rickymu Lee, aby dal rundu pro celý podnik. Tento notorik, tento Gresham Arnold, býval kdysi dávno basketbalovou hvězdou za Hemingfordské berany, jež přivedl k jejich prvnímu (a také poslednímu) titulu mistra středních škol. To bylo v roce 1961. Zdálo se, že před mladým mužem se otevírá téměř netušená budoucnost. Z univerzity však zběhl v prvním semestru, stal se obětí chlastu, drog a celonočních večírků. Vrátil se domů, vyboural se ve žlutém kabrioletu, který od rodičů dostal jako maturitní dárek, a začal pracovat jako vedoucí odbytu v otcově pobočce firmy John Deere. Uběhlo pět let. Otec neměl to srdce ho vyhodit, tak nakonec pobočku prodal a odešel do důchodu do Arizony, zničený a předčasně zestárlý muž, jenž velmi trpěl nevyhnutelnou a nepochybně nezvratnou synovou degenerací. Když ještě firma patřila otci a on musel alespoň předstírat, že pracuje, snažil se Arnold udržovat chlast trochu pod kontrolou; ten však nad ním později zvítězil úplně. Někdy býval hrubián, ale toho večera, co přišel se čtvrťáky a všechny hostil, byl sladký jako bonbonek, každý mu zdvořile poděkoval a Annie mu pořád hrála písně Moe Bandyové, protože Gresham Arnold ji měl moc rád. Seděl tady na baru – na stejné stoličce, jako právě teď sedí pan Hanscom, jak si Ricky Lee se stále větším neklidem uvědomoval – a vypil tři nebo čtyři bourbony, zpíval si s automatem, nedělal žádné problémy, odešel domů, když Ricky Lee hospodu Červené kolo zavřel, a tam se oběsil na pásku v komoře v podkroví. Oči Greshama Arnolda té noci trochu připomínaly oči, jaké měl Ben Hanscom právě teď.

„Tak já vás trochu děsím, co?“ zeptal se Hanscom a nespouštěl z Rickyho Lee oči. Odsunul sklenici a pak klidně složil ruce před oněmi třemi stříbrnými mincemi. „Asi ano. Ale vy nejste ani zdaleka tak vyděšený, jako jsem já, Ricky Lee. A modlete se k Bohu, abyste nikdy nebyl.“

„No a o co jde?“ zeptal se Ricky Lee. „Možná –“ Olízl si rty. „Možná bych vám mohl nějak pomoct.“

„O co jde?“ zasmál se Ben Hanscom. „No, celkem o nic moc. Zavolal mi dneska jeden starý přítel. Chlápek jménem Mike Hanlon. Už jsem na něj úplně zapomněl, Ricky Lee, ale to mě neděsí. Byl jsem vlastně ještě dítě, když jsme se znali, a děti celkem zapomínají na některé věci, ne? Jasně že jo. Na to vsaďte zimník. Mě děsí, že když jsem byl už na půli cesty sem, uvědomil jsem si, že jsem nezapomněl jen na Mikea – zapomněl jsem na všechno z časů dětství.“

Ricky Lee se na něj podíval. Neměl ani potuchy, o čem pan Hanscom hovoří – ten člověk je ale vyděšený, jen co je pravda. O tom se nedá pochybovat. K Benu Hanscomovi to sice moc nejde, ale je tomu opravdu tak.

„Prostě jsem zapomněl naprosto na všechno,“ a aby to zdůraznil, zaťukal Ben klouby o barpult. „Už jste někdy slyšel, Ricky Lee, o tak dokonalé amnézii, že ani nevíte, že amnézii máte?“

Ricky Lee zavrtěl hlavou.

„Já taky ne. Ale najednou dneska večer jedu cadillakem a zčistajasna mě to napadne. Na Mikea Hanlona si vzpomínám jen proto, že mi zavolal telefonem. Vzpomínám si na Derry, ale zase jen proto, že z toho města mi volal.“

„Derry?“

„To je ale všechno. Došlo mi, že na dobu, co jsem byl dítě, jsem už nepomyslel od… už ani nevím od kdy. A pak, právě takhle, se to všechno začalo vynořovat. Jako to, co jsme udělali s tím čtvrtým stříbrným dolarem.“

„Co jste s ním udělali, pane Hanscome?“

Hanscom se podíval na hodinky a náhle sklouzl ze stoličky. Trochu se zapotácel – jen nepatrně. A to bylo všechno. „Nesmím zapomenout na čas. Letím teď v noci.“

Ricky Lee se okamžitě vyděsil a Hanscom se zasmál.

„Letím, ale nepilotuji. Dneska ne. Letím s United Airlines, Ricky Lee.“

„Ach.“ Ulehčení se mu určitě ukázalo v obličeji, nedbal však na to. „Kam máte namířeno?“

Hanscomova košile byla dosud rozhalená. Zamyšleně se podíval na nerovnou linii staré jizvy na břiše a začal si přes ni zapínat košili. „Mám dojem, že už jsem vám to říkal, Ricky Lee. Domů. Letím domů. Dejte ty mince svým klukům.“ Vyrazil ke dveřím a něco ve způsobu jeho chůze i ve způsobu, jakým si povytahoval kalhoty, Rickyho Lee vyděsilo. Podobnost s mrtvým a spíše neoplakávaným Greshamem Arnoldem byla náhle tak živá, až se mu skoro zdálo, že vidí ducha.

„Pane Hanscome!“ vykřikl poplašeně.

Hanscom se otočil a Ricky Lee rychle o krok ustoupil. Narazil zadkem do baru a sklo krátce zacinkalo, jak se láhve dotkly. Ustoupil proto, že byl náhle přesvědčen, že Ben Hanscom je mrtvý. Ano, Ben Hanscom ležel někde mrtvý, ve strouze, na půdě nebo někde v komoře, měl kolem krku pásek a špičky kovbojských holínek za čtyři sta dolarů se pohupovaly pár centimetrů nad podlahou – a tato věc, která stojí u hracího automatu a zírá na něj, to je duch. Na malý okamžik – jen na okamžik, který však stačil, aby se mu kolem rozbušeného srdce vytvořil ledový krunýř – byl přesvědčen, že vidí skrze toho člověka stoly i židle.

„Co je, Ricky Lee?“

„N-ne! Nic.“

Ben Hanscom pohlédl na Rickyho Lee očima rámovanýma temně purpurovými srpky. Tváře měl rozpálené od kořalky; nos červený a podrážděný.

„Nic,“ zašeptal znovu Ricky Lee, nemohl však odtrhnout od té tváře oči – od tváře člověka, který zemřel v hlubokém hříchu a nyní postává u bočních dveří.

„Byl jsem tlustý a rodiče byli chudí,“ pronesl Ben Hanscom. „Teď si na to vzpomínám. A vzpomínám si, že buď jedna dívka jménem Beverly, nebo Bill Kokta mi zachránili život stříbrným dolarem. Bojím se až k zešílení, na koho dalšího si ještě vzpomenu, než dnešní večer skončí, ale už nezáleží na tom, jak jsem vyděšený, protože by to přišlo tak jako tak. A už to tady všechno je, jedna obrovská bublina, která mi roste v paměti. A stejně jedu, protože všechno, co jsem kdy dostal, a všechno, co dnes mám, je určitým způsobem dáno tím, co jsme tenkrát udělali, a za všechno na tomhle světě se musí platit. Možná proto nás Bůh učinil nejprve dětmi a nechal nás při zemi, protože On ví, že musíte hodně padat a krvácet, než se naučíte tuto jednoduchou lekci. Musíte zaplatit za to, co dostanete, máte to, za co jste zaplatil… A dřív nebo později se to, co vlastníte, k vám dostane.“

„Ale přesto se ještě vrátíte na víkend, ne?“ zeptal se Ricky Lee zdřevěnělými rty. V tísni, která ho dusila stále víc, to bylo jediné, čeho se mohl zachytit. „Vrátíte se přece na víkend jako vždy, že?“

„Já nevím,“ pan Hanscom se zasmál úděsným smíchem. „Tentokrát jedu mnohem dál než do Londýna, Ricky Lee.“

„Pane Hanscome –“

„Dejte ty mince svým dětem,“ opakoval a vyšel do tmy.

„Co se sakra děje?“ zeptala se Annie, ale Ricky Lee ji ignoroval. Zvedl přepážku pultu a běžel k jednomu z oken obrácených na parkoviště. Viděl, jak se rozsvěcují přední světla cadillaku pana Hanscoma, slyšel túrování motoru. Výfuk vířil na parkovišti prach, za autem se zvedala oblaka špíny. Koncová světla se vzdalovala ke státní silnici číslo 63 a noční vítr Nebrasky začal odnášet zvířený prach.

„Nalil se kýblem kořalky a ty ho necháš sednout do tak velkého auta a odjet,“ pustila se do něho Annie. „Má to daleko, Ricky Lee.“

„To nevadí.“

„Zabije se.“

A i když si Ricky Lee ještě před pěti minutami myslel totéž, otočil se k ní, když mu koncová světla zmizela z dohledu, a zavrtěl hlavou.

„Myslím, že ne. I když podle toho, jak dnes vypadal, by pro něj asi bylo lepší, kdyby se zabil.“

„Co ti řekl?“

Potřásl hlavou. Měl ji ještě celou popletenou a všechno dohromady mu nedávalo žádný smysl.

„Na tom nezáleží. Ale nemyslím si, že ještě někdy tohohle dobrého hosta uvidíme.“

4

Eddie Kaspbrak si bere léky

Chcete-li vědět všechno, co je třeba vědět o průměrném americkém muži či ženě ze středních vrstev ke konci tohoto století, stačí se jim jen podívat do lékárničky – alespoň se to tak říká. Proboha, podívejte se ale do lékárničky, kterou otvírá Eddie Kaspbrak, a milosrdně přitom pomiňte jeho bílou tvář a velké vytřeštěné oči.

Na horní poličce je Anacin, Excedrin, Excedrin P. M., Contac, Gelusil, Tylenol a velká modrá dóza Vicksů; lesknou se za sklem jako zadumané zářivé hvězdy. Je tam lahvička Vivarin, lahvička a v ní Serutan (to je vlastně „Nature“ pozpátku, zněla reklama, kdysi odříkávaná známým kapelníkem Lawrencem Welkem, v době, kdy Eddie Kaspbrak byl ještě malým prckem) a dvě lahvičky Phillipsova magneziového mléka, jež chutná jako tekutá křída, a totéž s mátovou příchutí, a to chutná jako mátová tekutá křída. Je tu velká láhev Rolaidů hned vedle láhve Tumsů. Tumsy zase stojí vedle velké láhve tablet D-Gel s pomerančovou příchutí. Všechny tři láhve vypadají jako trojice divných střádanek, místo drobných ale naplněných tabletkami.

Druhá polička a záplava vitaminů: je tady vitamin E, vitamin C, vitamin C se šípky. Vitamin B můžete mít buď samotný, nebo jako B-komplex či ve formě B-12. Je tu L-Lysin, což má co dělat s nějakým svěděním pokožky, Lecitin, ten zase je na hladinu cholesterolu u srdce. Je tu železo, kalcium a rybí tuk. Jsou tu kombinace Jednu denně, Myadec a Centrum. A nahoře na lékárničce stojí obrovská láhev Geritolu, jen tak pro rovnováhu.

Pohlédneme-li do třetí poličky, najdeme tu běžnou sestavu světových zaručených prostředků. Ex-Lax, Carterovy pilulky – tyhle dva preparáty upravovaly Eddieho trávení. Poblíž stojí Kaopektát, Pepto-Bismol a Preparát H, pro případ, že by trávení bylo příliš rychlé či provázené bolením. A také Energit ve šroubovací sklenici, jen tak pro všechny případy. Na kašel tu je Formule 44, na rýmu Nyquil a Dristan, vedle velká láhev ricinového oleje. Plechovka Sucret pro případ bolesti v krku a čtveřice ústních vod – Chloraseptic, Cepacol, Cepestat ve spreji a pochopitelně starý známý Listerin, tak často imitovaný, nikdy však dostižený. Na oči Visin a Murin. Masti Cortison a Neosporin na pokožku (druhá obranná linie, pokud by L-Lysin nezabral dle očekávání), tuba Oxy-5 a plastová lahvička Oxy-Washe (neboť Eddie určitě raději víc utratí, hlavně ať neuhrovatí) a tablety tetracyklinu.

A trochu stranou, seřazeny jako spiklenci, tři láhve sírového šamponu.

Spodní polička je poloprázdná, ale věci, které tam jsou, už něco znamenají – na takové medicíny je spolehnutí. Po nich vyletíte výše než tryskáč Bena Hanscoma a dopadnete tvrději než Thurman Munson. Je tady Valium, Percodan, Elavil a Darvon komplex. Stojí tu ještě jedna krabice Sucret, ale Sucrety v ní žádné nejsou. Kdybyste ji otevřeli, najdete v ní šest Quaaludů.

Eddie Kaspbrak věřil skautskému sloganu: „Buď připraven.“

Když vešel do koupelny, držel v ruce modrou plastovou tašku. Postavil ji na umyvadlo, otevřel zip a pak do ní začal roztřesenýma rukama strkat lahvičky a tuby a spreje a krabičky. Za jiných okolností by je pečlivě bral jednu po druhé, na takové jemnosti teď však nebyl čas. Jediný postup, který Eddie považoval za možný, byl stejně jednoduchý jako brutální: být pořád v pohybu, nezastavovat se ani nezůstávat na jednom místě tak dlouho, že by člověk začal o tom všem přemýšlet, což by znamenalo jediné – zemřít strachem.

„Eddie?“ zavolala zdola Myra. „Eddie, co tam tropíííš?“

Eddie upustil do tašky krabičku od Sucret s Quaaludy. Lékárnička byla skoro vyprázdněná, kromě Myryina Midolu a malé, skoro vypotřebované tuby Blistexu. Na chvíli zaváhal a pak Blistex vzal a vložil do tašky. Začal zavírat zdrhovadlo, opět zaváhal, nakonec tam hodil i Midol. Myra si vždycky může koupit nový.

„Eddie?“ ozvalo se teď už ze schodiště.

Eddie dovřel tašku a opustil s ní koupelnu. Byl to menší člověk s bázlivým, jakoby králičím obličejem. Byl už téměř plešatý, zbytek vlasů mu zůstával na hlavě v nepravidelných plochách. Tíha tašky ho viditelně táhla k jedné straně.

Do druhého patra pomalu vystupovala po schodišti výjimečně tlustá žena. Eddie jasně slyšel, jak se pod ní schody s protestem prohýbají.

„Co tady TROPÍÍÍÍÍÍÍŠ?“

K tomu, aby se dozvěděl, že si vlastně vzal za manželku svoji matku, Eddie ani nepotřeboval psychoanalytika. Myra Kaspbraková byla obrovská. Když si ji před pěti roky Eddie bral, byla jen velká, někdy si však bezděky uvědomoval, že ten potenciál obrovitosti v ní viděl už tenkrát; matka byla také obrovitá žena.

Když teď Myra přicházela nahoru, zdála se ještě obrovitější. Měla na sobě bílou noční košili, objemnou a na prsou a bocích nařasenou. Tvář bez nalíčení byla bílá a lesklá. Hleděla značně vyděšeně.

„Musím si na chvíli odskočit.“

„Co tím myslíš, že si musíš na chvíli odskočit? Co to bylo za telefonní hovor?“

„Nic,“ a rychle seběhl o patro níž do haly ke skříni. Položil modrou tašku, otevřel harmonikové dveře skříně a odsunul řadu ramínek se stejnými černými obleky k ostatním, nápadně barevným oblekům, vedle nichž se vyjímaly jako bouřkový oblak. Do zaměstnání si vždycky bral jeden z černých obleků. Nahnul se do skříně, z níž byly cítit naftalínové kuličky a vlna, a zezadu vytáhl jeden z kufrů. Otevřel ho a začal do něj házet obleky.

Padl na něj manželčin stín.

„Co to má znamenat, Eddie? Co to děláš? Řekni mi to!“

„Nemůžu ti nic říct.“

Stála, pozorovala ho a snažila se rozhodnout, co má říci nebo co má udělat. Napadlo ji, že by ho mohla do té skříně prostě nacpat, zavřít ji, opřít se o ni zády a počkat, až ho to přejde, nebyla však schopna se k tomu přimět, ačkoli by na to nepochybně měla; byla o téměř deset centimetrů vyšší než Eddie a o padesát kilogramů těžší. Nenapadlo ji, co dělat, protože se choval naprosto nezvykle. Nemohla by být více zmatená a vyděšená, ani kdyby přišla do obývacího pokoje a zjistila, že se jejich nová televize s velkou obrazovkou vznáší ve vzduchu.

„Nemůžeš nikam jít,“ slyšela se. „Slíbil jsi mi, že mi seženeš autogram Al Pacina.“ Bylo to absurdní – Bůh ví, že to bylo absurdní –, ale v této chvíli byla i absurdita lepší než nic.

„Ten stejně dostaneš. Budeš ho muset odvézt sama.“

Ach, ke vší té hrůze, jež jí už běhala v její ubohé, zmatené hlavince, se přidala další. Unikl jí tichý výkřik. „Já nemůžu – já jsem nikdy –“

„Budeš muset.“ Teď si prohlížel boty. „Nikdo jiný není k dispozici.“

„Ale mně už žádná uniforma nepadne! Jsou mi těsné v prsou!“

„Ať ti Dolores některou povolí,“ řekl neúprosně. Dva páry mrskl do skříně, našel prázdnou krabici a třetí pár do ní hodil. Dobré černé boty, ještě se daly docela dobře nosit, ale pro zaměstnání už byly trochu ošuntělé. Když si člověk vydělává na živobytí tím, že vozí po New Yorku boháče, z nichž je mnoho ještě navíc slavných, musí všechno být bezvadné. Tyhle boty už nebyly úplně bezvadné…, budou ale stačit pro cestu, na kterou se chystal. A k tomu, co tam všechno možná bude dělat. Možná by mohl Richie Tozier –

Pak ale zahrozila temnota a Eddie cítil, jak se mu začíná svírat hrdlo. Se skutečným zděšením si uvědomil, že zabalil celou tu proklatou lékárnu a zapomněl přitom nejdůležitější věc ze všeho – respirátor – v pokoji na stereo soupravě.

Zaklapl víko kufru a zacvakl zámky. Ohlédl se na Myru; stála v hale s rukou přitisknutou ke krátkému tlustému sloupci krku, jako kdyby astma měla ona. Zírala na něj, tvář zmatenou a vyděšenou, a kdyby sám nebyl plný hrůzy, možná by ji kvůli jejímu slabému srdci i politoval.

„Co se stalo, Eddie? S kým jsi to mluvil? Jsi v nějakém maléru? Jsi, nebo nejsi? Do čeho ses dostal?“

Vykročil k ní, v jedné ruce modrou tašku a ve druhé kufr. Stál více či méně rovně, teď už byl zatížený rovnoměrněji. Postavila se před něj, zastoupila mu cestu ke schodišti a on si na chvíli myslel, že ho nepustí. Potom, když už měl obličejem narazit do měkké přehrady jejího poprsí, uvolnila mu cestu… zděšeně. V momentě, kdy ji míjel, aniž zvolnil krok, propukla v zoufalý pláč.

„Já nemůžu odvézt Al Pacina!“ vzlykala. „Vždyť narazím do značky nebo něčeho jiného, určitě! Eddie, já se bojíííím!“

Podíval se na hodiny na stolku u schodiště. Dvacet minut po deváté. Plechový hlas úředníka společnosti Delta mu řekl, že poslední spoj na sever do Maine už zmeškal – ten odlétal z letiště La Guardia v osm dvacet pět. Zavolal na Amtrak a zjistil, že jede noční vlak do Bostonu, odjíždí z nádraží Pennsylvania v jedenáct třicet. Ten ho odveze na Jižní nádraží, kde si může vzít taxi ke kancelářím půjčovny limuzín Cape Cod na Arlington Street. Cape Cod a Eddieho firma, Royal Crest, už dlouhá léta spolupracovaly na základě užitečné a vzájemně výhodné přátelské dohody. Krátký hovor s Butchem Carringtonem v Bostonu mu zajistil převoz na sever – Butch mu slíbil, že bude mít připravený cadillac s plnou nádrží. Pojede tedy stylově, ne s nějakým otrapou klientem, co by se roztahoval na zadním sedadle, smrděl cigárem a tahal z Eddieho rozumy, kde se dá sehnat děvka nebo pár gramů kokainu, případně oboje.

Bude to stylové, jasně, pomyslel si. Ještě stylovější by možná bylo, kdybys jel pohřebákem. Ale neměj strach, Eddie – tím se patrně budeš vracet. Jestli z tebe ale zůstane dost, aby to stálo za naložení, o to jde.

„Eddie?“

Devět dvacet. Ještě je dost času promluvit si s ní, dost času na to, být zdvořilý. Ale mnohem lepší by bylo, kdyby zrovna dnes byl den, kdy chodí hrát karty, to by se mohl klidně vytratit, jen by nechal pod jedním z magnetů na dveřích ledničky vzkaz (na dveřích ledničky nechával všechny vzkazy pro Myru, protože tam je nikdy nepřehlédla). Odcházet tímto způsobem – jako uprchlík – není k ničemu, to je horší. Vypadá to, jako kdyby znovu opouštěl domov, a to by bylo tím horší, že to musel udělat už třikrát.

Někdy znamená domov místo, kde je tvoje srdce, pomyslel si letmo Eddie. Tomu já věřím. Starý Bobby Frost říkal, že domov je to místo, kde tě musejí přijmout, když už tam musíš jít. Je to bohužel také místo, odkud – jakmile už tam jednou jsi – tě pak nechtějí nikdy nechat odejít.

Stál u schodiště. Na chvilku se zastavil, naplněný strachem, dech mu hlučně sípal při průchodu tím, co mu v krku zbylo z hrtanu, a hleděl na manželku.

„Pojď se mnou po schodech dolů a já ti povím, co budu moct.“

Eddie si položil obě zavazadla – v jednom oblečení, ve druhém léky – k předním dveřím haly. Tu si vzpomněl na něco jiného…, či spíše vzpomněl si za něj matčin duch; sice už byla mnoho let mrtvá, ale stále k němu často v duchu hovořila.

Ty víš, Eddie, že když máš mokré nohy, vždycky dostaneš rýmu – ty nejsi jako ostatní lidé, máš velmi slabý organismus, musíš být opatrný. Proto si vždycky musíš do deště brát galoše.

V Derry pršívalo často a hodně.

Eddie otevřel skříň u dveří haly, vyndal galoše, pověšené na věšáku v plastovém pytlíku, a přidal je do kufru s oblečením.

Tak je to správné, Eddie.

Dívali se s Myrou na televizi, když celý ten průšvih začal. Eddie šel do pokoje a tlačítkem ztlumil zvuk televizoru značky MuralVision – měl tak velkou obrazovku, že Freeman McNeil vypadal jako nějaká postava z Gulliverových cest, z Brobdingnagu, jak jsou na programu vždy v neděli odpoledne. Zvedl sluchátko a zavolal taxi. Dispečer řekl, že to bude trvat asi patnáct minut. Eddie kývl, že to je v pořádku.

Zavěsil a vzal si respirátor položený na drahém CD přehrávači značky Sony. Utratil jsem patnáct stovek za tenhle nejmodernější akustický systém jen proto, aby Myře neušla ani jedna zlatá nota na nahrávkách Barryho Manilowa a Největších hitech Supremes, pomyslel si, a pak ho zalila vlna studu. Nebylo to fér, a on si to velmi dobře uvědomoval. Myra by se těšila ze svých starých, poškrábaných desek zrovna tak, jako se těší z nového přehrávače, byla by zrovna tak spokojená, kdyby dál bydleli v malém čtyřpokojovém domku v Queensu, až by byli staří a šediví (po pravdě řečeno, Eddie Kaspbrak už na hlavě trochu šedin měl). Koupil ten luxusní akustický systém ze stejného důvodu, z jakého koupil tento nízký kamenný dům na Long Islandu, kde se oni dva často cítili asi jako dvě poslední okurky ve sklenici: protože si to mohl dovolit a protože jedině tak mohl uklidnit ten měkký, polekaný, často zmatený a vždycky neúprosný matčin hlas; byl to způsob, jak říci: Tak jsem to dokázal, mami! Podívej se na to! Povedlo se mi to! Budeš už teď, pro smilování Boží, alespoň na chvíli zticha?

Eddie si nacpal respirátor do úst a jako někdo, kdo předvádí sebevraždu, stiskl tlačítko. Oblak s příšernou lékořicovou příchutí se mu propracovával do krku a Eddie zhluboka dýchal. Cítil, jak se mu dýchací trubice, již téměř uzavřené, zase začínají otevírat. Sevření na prsou se začalo uvolňovat a náhle zaslechl v duchu hlasy, hlasy duchů.

Copak jste nedostal ten vzkaz, který jsem vám poslala?

Dostal jsem ho, paní Kaspbraková, ale –

Dobře, když tedy neumíte číst, pane Blacku, udělám to za vás sama. Jste připraven?

Paní Kaspbraková –

Dobře. Tak si to tedy poslechněte, z mých úst do vašich uší. Připraven? Můj Eddie nemůže chodit na tělocvik. Opakuji: NEMŮŽE chodit na tělocvik. Eddie je velmi slabý, a kdyby měl běhat… a skákat…

Paní Kaspbraková, mám v kabinetu výsledky poslední Eddieho prohlídky – to je úřední nařízení. Tam se uvádí, že Eddie je na svůj věk trochu malý, ale jinak je absolutně normální. Zavolal jsem tedy vašemu rodinnému lékaři, jen abych se přesvědčil, a on mi potvrdil –

Chcete tím snad říci, že lžu, pane Blacku? Ano? Dobře, jak chcete! Tady je Eddie, stojí vedle mne! Slyšíte, jak dýchá? SLYŠÍTE to?

Mami…, prosím tě…, jsem v pořádku…

Eddie, víš, co jsem ti říkala. Učila jsem tě to přece. Neskákej do řeči dospělým.

Já ho slyším, paní Kaspbraková, ale –

Slyšíte ho? Tak dobře. Myslela jsem si, že jste snad hluchý. Zní to, jako když náklaďák funí do kopce na jedničku, ne? Jestli tohleto není astma –

Mami, já budu –

Buď zticha, Eddie, neskákej mi zase do řeči. Jestli tohleto není astma, pane Blacku, tak já jsem královna Alžběta!

Paní Kaspbraková, Eddie vypadá často velmi zdravě a hodiny tělesné výchovy ho baví. Rád hraje hry a běhá celkem rychle. Při mém hovoru s doktorem Baynesem se objevilo slovo „psychosomatický“. Zajímalo by mne, zda jste zvážila možnost, že –

– že můj syn je blázen? To mi snad chcete říci? SNAŽÍTE SE MI TADY NAMLUVIT, ŽE MŮJ SYN JE BLÁZEN?

Ne, ale –

Je choulostivý.

Paní Kaspbraková –

Můj syn je velmi choulostivý.

Paní Kaspbraková, doktor Baynes mi potvrdil, že nenašel vůbec nic –

„– fyzicky v nepořádku,“ doplnil Eddie. Vzpomínka na to ponižující setkání, kdy matka ječela na učitele Blacka na gymnáziu v Derry, zatímco on lapal po dechu a krčil se jí po boku a ostatní děti se shlukly kolem jednoho koše a sledovaly je, se mu dnes večer vrátila poprvé za dlouhé roky. Nebyla to jediná vzpomínka, již vybudil telefonát Mikea Hanlona, to mu bylo jasné. Už cítil mnoho dalších, zrovna tak ošklivých, či dokonce horších, jak se derou na povrch a strkají se jako zdivočelý koupěchtivý dav, natlačený ve dveřích obchodního domu. Dveře se však brzy vylomí a dav se vyvalí. Co potom najdou ve výprodeji? Jeho duševní zdraví? Možná. Za padesát procent. Všechno se musí prodat.

„Nic fyzicky v nepořádku,“ opakoval, zhluboka nabral dech a nacpal si respirátor do kapsy.

„Eddie,“ naléhala Myra. „Prosím tě, řekni mi, o co jde?“

Na buclatých tvářích jí zářila cestička, jíž stékaly slzy. Ruce neklidně splétala jako dvojici růžových a holých zvířat. Jednou, krátce předtím, než navrhl, aby se vzali, vzal Myřinu fotografii, již mu dala, a postavil ji vedle fotografie své matky, zesnulé na srdeční záchvat ve věku čtyřiašedesáti let. Krátce před smrtí dosáhla Eddieho matka váhy dvou set kilogramů, přesněji dvou set a jednoho. Byla už něčím monstrózním – jen obrovské poprsí, zadek a břicho, nad nimiž vévodil tělu těstovitý, neustále vylekaný obličej. Ale fotografie, vedle níž postavil fotografii Myry, byla pořízena v roce 1944, dva roky před jeho narozením (Byl jsi velmi nemocné děťátko, šeptal mu právě do ucha maminčin duch. Mockrát jsme se strachovali o tvůj život…). V roce 1944 byla při necelých sto kilogramech váhy relativně štíhlá.

To srovnání patrně provedl jako poslední pokus zastavit se před spácháním psychologického incestu. Pohlížel z matky na Myru a z Myry na matku.

Mohly by být sestry. Tak úžasná to byla podoba.

Eddie se díval na dva téměř identické portréty a sliboval si, že takovou šílenost neudělá. Věděl, že kolegové v zaměstnání už trousí vtipy na Jacka Sardinku a jeho ženu, ale to nevěděli ještě ani polovinu. Vtipy a posměšné poznámky ještě snese, ale chce se opravdu stát klaunem v tomhle freudovském cirkuse? Ne. Nechce. Rozejde se s Myrou. Opustí ji ohleduplně, protože ona je opravdu velmi milá a měla s muži ještě méně zkušeností než on se ženami. A pak, až konečně zmizí za obzorem jeho života, začne možná chodit na lekce tenisu, jak o tom už dlouho uvažuje,

(Eddie vypadá často velmi zdravě a hodiny tělesné výchovy ho baví)

nebo se zapíše do plaveckého klubu, členství prodávají v Plaza hotelu,

(Eddie rád hraje hry)

a mimoto na Třetí avenue, naproti garáži, právě otevřeli nový Klub zdraví…

(Eddie běhá docela rychle, běhá docela rychle, když tu nejste, běhá docela rychle, když kolem není nikdo, kdo by mu připomínal, jak je choulostivý, a v jeho tváři, paní Kaspbraková, vidím, že i teď, kdy mu je teprve devět let, ví, že to nejlepší, co by pro sebe mohl na světě udělat, je běžet rychle jakýmkoliv směrem, kterým nepoběžíte vy, paní Kaspbraková, nechte ho BĚŽET)

Nakonec si však Myru stejně vzal. Nakonec byly staré cesty a staré zvyky jednoduše příliš silné. Domovem se stalo místo, kde – když už jste tam došel – vás museli spoutat. Ach, jak rád by tloukl matčina ducha. Bylo by to těžké, ale byl si jist, že by to udělal, kdyby to stačilo. Byla to sama Myra, kdo ukončil vychylování váhy od nezávislosti. Myra ho zahrnula úzkostlivou péčí, připoutala ho svým zájmem, spoutala ho něhou. Myra, podobně jako matka, mu zasáhla neodvolatelně a fatálně do charakteru: Eddie byl o to choulostivější, že někdy míval podezření, že není vůbec choulostivý; potřeboval, aby byl chráněn před představami vlastní možné statečnosti.

Za deštivých dnů Myra vždy vytáhla jeho galoše z plastového pytlíku ve skříni a stavěla je ke dveřím k věšáku. Vedle jeho talíře s toastem bez másla stála každé ráno miska s něčím, co na první pohled připomínalo barevnou slazenou obilninu pro děti, při bližším pohledu se však ukázalo, že jde o celou řadu vitaminů (většinu jich teď měl Eddie v tašce). Myra, podobně jako matka, ho chápala, a on ve skutečnosti vůbec neměl šanci. Jako neženatý třikrát matku opustil a třikrát se k ní zase vrátil. Pak, čtyři roky poté, co matka zemřela v předním pokoji svého bytu v Queensu, dokonale blokujíc svým objemným tělem dveře tak, že mládenci od sanitky (zavolali ji sousedi o poschodí níže, když zaslechli hřmotné žuchnutí, s nímž se paní Kaspbraková sesula ke konečnému odpočítání) museli do bytu vniknout přes zamčené dveře mezi kuchyní bytu a služebním schodištěm, se vrátil domů počtvrté a naposledy. Alespoň tenkrát si myslel, že to je naposledy – zase doma, zase doma, hou hou, zase doma, zase doma, s tlouštíkem Myrou. Byla tlouštík, to ano, ale milý tlouštík, a on ji miloval a neměl opravdu vůbec žádnou šanci. Přitáhla ho k sobě osudovým, hypnotickým hadím okem pochopení.

Zase doma a navždy, myslel si tenkrát.

Ale možná jsem se mýlil, pomyslel si. Možná tohle není doma, ani nikdy nebylo – možná je doma tam, kam dnes v noci musí jet. Doma je tam, kam dojdete a kde musíte nakonec čelit té věci v temnotě.

Bezmocně pokrčil rameny, jako kdyby vyšel ven bez galoší a ošklivě se nachladil.

„Eddie, prosím!“

Opět začala plakat. Slzy byly její poslední obrana, stejně jako tomu bylo u matky: měkká zbraň, ochromovala, měnila něhu a citlivost v osudové štěrbiny v brnění.

Neznamená to ovšem, že by snad někdy vůbec nějaké brnění měl – zbroj mu nikdy moc nepadla.

Pro matku znamenaly slzy víc než obranu; stávaly se zbraní. Myra slzy takto cynicky používala jen zřídkakdy… Avšak ať již cynicky, či nikoli, uvědomoval si, že právě teď je tak používá… a že má úspěch.

Nesměl to dopustit. Bylo by příliš snadné myslet na to, jak osamělý bude na sedadle nočního vlaku řítícího se temnotou na sever k Bostonu, kufr nad hlavou a modrou tašku plnou léků mezi nohama, se strachem usazeným na hrudi jako žluklý balíček prsního mazání. Příliš snadné nechat Myru, aby ho vzala nahoru a milovala ho aspiríny a alkoholovou masáží. A položila ho do postele, kde by pak dělali či nedělali upřímnější druh milování.

Ale on to slíbil. Slíbil.

„Myro, poslouchej mě.“ Úmyslně se snažil, aby mu hlas zněl suše, věcně.

Pohlédla na něj mokrýma, vystrašenýma očima.

Myslel si, že teď se pokusí vše vysvětlit – jak to půjde nejlépe; že jí poví, jak mu zavolal Mike Hanlon a řekl mu, že to všechno začalo znovu a že přijíždí i většina ostatních.

Z úst však vypustil mnohem rozumnější věci.

„První věc, kterou zítra ráno uděláš, je, že půjdeš do kanceláře. Promluvíš s Philem. Řekneš mu, že si beru dovolenou a že s Pacinem pojedeš ty –“

„Eddie, já prostě nemůžu!“ zaštkala. „Vždyť to je velká hvězda! Když se ztratím, bude na mě křičet, vím to, bude křičet, dělají to všichni, když řidič zabloudí… A… já začnu brečet…, nabourám se…, určitě se nabourám… Eddie… Eddie, musíš zůstat doma…“

„Prokristapána! Přestaň!!“

Jeho hlas ji zarazil, zabolel; i když Eddie držel respirátor v ruce, nebyl schopen ho použít. Zaregistrovala to jako určité slabé místo, jež by bylo možné použít proti němu. Můj bože, pokud existuješ, prosím, věř mi, když říkám, že nechci Myře ublížit. Ale slíbil jsem to, všichni jsme to slíbili a přísahali na svoji krev, prosím, Bože, pomoz mi, protože to musím udělat…

„Nechci, abys na mě křičel, Eddie,“ zašeptala.

„Myro, také nejsem rád, když musím,“ odpověděl a ona sebou trhla. Jen pokračuj, Eddie, znovu jsi ji ranil. Proč jí rovnou nedáš pár facek? Bylo by to určitě jemnější. A rychlejší.

Náhle – bylo to nepochybně pomyšlení na zfackování někoho, co způsobilo, že se mu vynořila další vzpomínka – uviděl obličej Henryho Bowerse. Bylo to poprvé, co si za celou řadu let vzpomněl na Bowerse, a nijak mu to nepřidalo na klidu mysli. Vůbec mu to nepřidalo.

Krátce zavřel oči, pak je otevřel a řekl: „Nezabloudíš, a on na tebe nebude křičet. Pan Pacino je velmi milý, velmi chápavý.“ Nikdy předtím Al Pacina autem nevezl, spokojil se však s tím, že věděl, že při této lži má alespoň v tomto případě na své straně zákon průměru – podle populárního mýtu jsou celebrity většinou arogantní otrapové, ale Eddie už jich vezl dost na to, aby věděl, že to obvykle není pravda.

Existovaly pochopitelně i výjimky z tohoto pravidla – a ve velké většině byly tyto výjimky skutečné monstrozity. Upřímně doufal, kvůli Myře, že Al Pacino mezi ně patřit nebude.

„Opravdu?“ zeptala se bázlivě.

„Ano. Je milý.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Dvakrát nebo třikrát ho vezl Demetrios, když pracoval pro firmu Manhattan Limousine,“ lhal Eddie pohotově. „Řekl mi, že pan Pacino vždycky dává nejméně padesát dolarů spropitného.“

„Bude mi jedno, jestli mi dá třeba jen padesát centů, pokud na mě nebude křičet.“

„Myro, je to všechno snadné jako raz dva tři. Za prvé, vyzvedneš ho zítra v sedm večer u hotelu Saint Regis a odvezeš ho do budovy ABC. Předělávají tam tu poslední scénu, co v ní Pacino hraje – myslím, že se to jmenuje Americký buvol. Za druhé, vezmeš ho zpátky k hotelu Saint Regis kolem jedenácté. Za třetí, pojedeš zpátky do garáže, strčíš tam auto a podepíšeš fakturu.“

„To je všechno?“

„To je všechno. Uděláš to levou rukou, Marty.“

Obvykle se při tomto mazlivém oslovení zahihňala, teď se však na něj jen bolestně podívala s jakousi dětskou vážností.

„A co když bude chtít jet na večeři místo do hotelu? Nebo se jít někam napít? Nebo si zatancovat?“

„Myslím, že nebude chtít, ale i kdyby chtěl, tak ho prostě odvezeš. Kdyby to vypadalo, že chce jít na večírek na celou noc, tak zavoláš po půlnoci radiotelefonem Phila Thomase. To už bude mít volného řidiče na vystřídání. Nikdy bych tě do něčeho takového nenutil, kdybych měl volného řidiče, ale dva jsou nemocní, Demetrios má dovolenou a ostatní jsou zcela zadaní. Do jedné hodiny po půlnoci už zase budeš zalezlá ve své postýlce, Marty – nejpozději, ale vyloženě nejpozději do jedné. To ti vyleženě garantuji.“

Ani při slově „vyleženě“ se nezasmála.

Odkašlal si a předklonil se do dřepu, lokty se opřel o kolena. Okamžitě zašeptal matčin duch: Nesedej si takhle, Eddie. Není to dobré pro tvoji páteř a mačkají se ti plíce. Máš velmi choulostivé plíce.

Opět se narovnal, aniž si byl vědom, že to udělal.

„Kdyby to alespoň bylo naposledy, co musím jet,“ téměř zavzlykala. „V posledních dvou letech se ze mě stala taková kobyla, moje uniformy teď vypadají tak strašně.“

„Je to naposledy, přísahám.“

„Kdo ti zavolal, Eddie?“

Jako na zavolanou sklouzla po stěně světla auta; ozvalo se zatroubení klaksonu; taxík zatáčel na příjezdovou cestu. Pocítil vlnu ulehčení. Bavili se patnáct minut o Al Pacinovi místo o Derry a Mikeu Hanlonovi a Henrym Bowersovi, což bylo dobře. Dobře pro Myru a dobře i pro něj. Nechtěl trávit čas přemýšlením či mluvením o takových věcech, pokud nemusel.

Eddie vstal. „Už mi přijel taxík.“

Vstala tak rychle, že zakopla o lem noční košile a začala padat. Eddie ji zachytil, na chvilku ale nebylo jisté, zda ho nepřeváží svou o padesát kilogramů větší tělesnou hmotností.

A znovu začala plačtivě vyzvídat.

„Eddie, ty mi to musíš říct!“

„Nemohu. Není na to čas.“

„Nikdy jsi přede mnou nic neskrýval, Eddie,“ plakala.

„A neskrývám ani teď. Opravdu ne. Vůbec si to nepamatuji. Alespoň ne teď. Ten člověk, co mi volal, je starý kamarád. Je –“

„Budeš nemocný,“ vzlykala zoufale a následovala jej ke dveřím haly. „Určitě budeš nemocný. Já pojedu s tebou, Eddie, prosím, budu se o tebe starat, Pacino si může vzít taxíka nebo něco jiného, to ho nezabije, co říkáš, můžu?“ Zvyšovala hlas, stávala se hysterickou a k Eddieho zděšení začínala stále více vypadat jako matka; jako vypadala matka v posledních měsících před smrtí; byla stará, tlustá a bláznivá. „Budu ti dávat masáže a dohlédnu, abys bral pilulky… Já… pomohu ti…, nebudu mluvit, jestli nebudeš chtít, ty mi ale můžeš říkat všechno… Eddie… Eddie, prosím, neodcházej! Eddie, prosím! Prosííím!“

Prodíral se k předním dveřím, šel poslepu, se skloněnou hlavou, pohyboval se, jako když člověk jde proti silnému větru. Opět začal sípat. Když zvedal zavazadla, zdálo se mu, že každé váží půl centu. Cítil na sobě její růžové bachraté ruce, jak se ho dotýkají, jak ho prohlížejí, tahají, s bezmocnou touhou, avšak bez skutečné síly, snaží se svést ho sladkými slzami starosti, snaží se stáhnout ho k sobě.

Já to snad nedokážu! pomyslel si zoufale. Astma teď bylo horší, mnohem horší, než když byl dítětem. Natáhl se po klice dveří, ale ta jako by se od něj vzdalovala, padala někam do temnoty kosmického prostoru.

„Zůstaneš-li, upeču ti kávový dort se smetanou,“ vzlykala. „Budeme mít lupínky… Udělám ti tvoji zamilovanou večeři s krocanem… Udělám ti ji zítra k snídani, když budeš chtít… Začnu s ní hned… a drůbky… Eddie, prosím, mám strach, hrozně moc mě děsíš!“

Chytila ho za límec a táhla ho do haly jako vypasený policista, který právě dopadl nějaké podezřelé individuum snažící se uprchnout. V posledním skomíravém pokusu se Eddie natáhl po dveřích…, a když už byl naprosto na konci sil a schopností vzdorovat, pocítil, že ho pustila.

Naposledy mohutně vzlykla.

Sevřel prsty kolem kliky – jak je požehnaně chladná! Otevřel dveře a uviděl venku stát taxík, vyslance z říše zdravého rozumu. Noc byla čistá. Hvězdy jasné a zářivé.

Otočil se k Myře. „Musíš pochopit, že nejde o něco, co bych chtěl udělat,“ zasípal. „Pokud bych si mohl vybrat – kdybych si vůbec mohl vybírat –, nejel bych. Prosím, pochop to, Marty. Odjíždím, ale vrátím se.“

Zaznělo to ale jako lež.

„Kdy? Za jak dlouho?“

„Za týden. Nebo možná za deset dní. Určitě to nebude trvat déle.“

„Týden!“ vykřikla a chytila se za prsa jako diva v nějaké špatné opeře. „Za týden! Za deset dní! Prosím, Eddie! Prosííím!“

„Marty, přestaň. Rozumíš? Prostě přestaň.“

Jako zázrakem přestala: Zmlkla a stála, hleděla na něj mokrýma oteklýma očima. Nehněvala se na něj, byla z něho jen vyděšená, a současně i ze sebe. A snad poprvé za celá ta léta, co ji znal, si uvědomil, že ji bezpečně může milovat. Byla to také součást odchodu? Předpokládal, že ano. Ne…, škrtněte předpokládal. On to věděl. Cítil se už, jako kdyby žil na opačném konci dalekohledu.

Ale možná to je v pořádku. Chtěl tohle? Že se nakonec rozhodl, že milovat ji je v pořádku? Že to je v pořádku i přesto, že vypadá jako jeho matka, když byla mladší, nebo dokonce i přesto, že chroupe v posteli sušenky a přitom se dívá na seriály v televizi a drobky vždycky padají na jeho stranu postele, i přesto, že vůbec není hezká, a přesto, že chápe a promíjí mu jeho léky v lékárničce, protože svoje vlastní má v ledničce?

Nebo to je…

Mohlo by to být…

Tohle všechno probíral ze všech stran, tím či jiným způsobem, celou dobu svého podivně spleteného žití syna a milence a manžela; teď, ve chvíli, kdy opouští domov patrně absolutně naposledy, ho napadla nová možnost a pochyby ho ovanuly jako křídlo obrovitého ptáka.

Je možné, že Myra byla ještě více vyděšená než on?

Je možné, že tak vyděšená byla i jeho matka?

Další vzpomínka na Derry mu vystřelila z podvědomí jako zákeřně syčící raketa ohňostroje. Ve středu města na Center Street byla prodejna obuvi. Jmenovala se Shoeboat. Matka ho tam jednoho dne vzala – mohlo mu být ne víc než pět nebo šest let – a přikázala mu, aby klidně seděl a byl hodný, zatímco si kupovala bílé střevíce na nějakou svatbu. Tak tam klidně seděl a byl hodný, zatímco matka hovořila s panem Gardenerem, který byl jedním z prodavačů, ale protože mu bylo jen pět (nebo šest) let, začal se Eddie ve chvíli, co matka odmítla i třetí pár bílých lodiček, jež jí pan Gardener nabízel, nudit a odkráčel do kouta prodejny, kde si chtěl prohlédnout něco, co ho tam upoutalo. Nejprve si myslel, že tam stojí jen nějaká velká bedýnka. Když přišel blíž, rozhodl se, že to bude nějaký stolek. Každopádně to však byl ten nejpodivnější stolek, jaký kdy viděl. Jak byl úzký! Byl vyroben ze světlého leštěného dřeva, bohatě vykládaného a zdobeného řezbou. A vedly k němu tři schůdky, a on dosud nikdy v životě neviděl stolek, ke kterému by vedly schůdky. Když se zastavil přímo před ním, uviděl, že na spodní části stolku je štěrbina, na boku má stolek knoflík a na vršku – úchvatné – bylo něco, co vypadalo přesně jako vesmírná obrazovka Kapitána Videa, oblíbeného televizního hrdiny.

Eddie tu věc obešel z druhé strany a tam byl nápis. Muselo mu být tenkrát nejméně šest let, protože už uměl číst, a tiše si každé slovo pro sebe šeptal:

PADNOU VÁM BOTY SPRÁVNĚ?

ZKUSTE A UVIDÍTE!

Zase celou tu věc obešel, vylezl po třech schůdcích na plošinku a pak strčil nohu do štěrbiny na dně zkoušečky. Padnou mu boty správně? Eddie nevěděl, ale nemohl se dočkat, až si to zkusí a uvidí. Zasunul obličej do jakési gumové masky a palcem stiskl tlačítko. Oči mu zaplavilo zelené světlo. Viděl, jak mu noha plave v botě, která je plná zeleného kouře. Zakýval prsty a ty prsty, na něž se díval, pohyb hned opakovaly – byly to jeho prsty, pochopitelně, jak předpokládal. A pak si uvědomil, že vidí nejen svoje prsty: vidí i kosti! Vidí kosti vlastní nohy! Položil přes palec druhý prst (jako kdyby tajně zažehnával důsledky lhaní) a tajuplné kosti na stínítku vytvořily X, které nebylo bílé, nýbrž nazelenalé. Viděl, jak –

Pak začala matka ječet. Pronikavý zvuk zděšení prořízl poklidný obchod jako čepel sekačky, jako požární zvonec, jako zkáza na splašeném oři. Odtrhl zmatenou, vylekanou tvář od průhledu a spatřil, jak se matka k němu řítí přes celý krám jen v punčochách, a šaty za ní vlají. Převrhla židli, která stála v cestě, a jednu ze stoliček, kde se měří velikost chodidla. Prsa se jí dmula. Ústa tvořila rudé O hrůzy. Tvář dostávala stejnou barvu.

„Eddie, okamžitě jdi od toho!“ křičela. „Jdi pryč! Z těchhle mašinek je rakovina! Jdi pryč! Eddie! Eddieeeee –“

Odskočil, jako kdyby se mašinka najednou rozžhavila. V panickém ústupu zapomněl, že má za sebou tři schůdky. Podpatky šlápl do prázdna za horní schod a najednou stál a pomalu padal dozadu, divoce šermuje rukama v marném úsilí udržet rovnováhu. A nepomyslel si s určitou bláznivou radostí Teď spadnu! Uvidíme, jak to bude bolet, až spadnu a namlátím si hlavu! To bude paráda!…? Neměl právě takové myšlenky? Nebo je tomu tak, že si to myslel či myslí dospělý muž, který jen vkládá své samoúčelné dospělé nápady do dětské hlavy, vždy rozvířené domněnkami a napůl pochopenými představami (představami, které na světle ztrácejí smysl)?

Každopádně to byla čistě akademická otázka. Nespadl. Matka přispěchala včas. Zachytila ho. Rozplakal se, ale nespadl.

Všichni se na ně dívali. Na to si vzpomíná. Vzpomíná si, jak pan Gardener zvedl tu stoličku na měření velikosti chodidla a zkoušel řemínky, zda jsou v pořádku, zatímco další prodavač zvedl překocenou židli a pak spráskl ruce v pobaveném znechucení, než znovu nasadil příjemně neutrální obličej profesionála. Nejvíc si ještě pamatuje matčiny zpocené tváře a její horký, kyselý dech. Vzpomíná si, jak mu znovu a znovu šeptala do ucha: „To už nikdy nedělej, to už nikdy nesmíš udělat, nikdy to nedělej.“ Tohle matka odříkávala, aby zahnala problémy. Totéž odříkávala rok předtím, když zjistila, že chůva vzala Eddieho jednoho horkého letního dne na veřejné koupaliště v Derry parku – bylo to v době, kdy pomalu odezníval strašák obrny počátku padesátých let. Vytáhla ho z bazénu a říkala mu, že to už nesmí nikdy, nikdy, nikdy udělat, a všechny děti se dívaly stejně jako teď všichni prodavači a zákazníci a její dech měl onen stejně kyselý pach.

Vytáhla ho z obchodu a křičela na prodavače, že se uvidí u soudu, jestli se s jejím chlapcem něco stane. Po zbytek dopoledne Eddieho vyděšený pláč střídavě propukal a ustával, a zvláště astma ho celý den silně trápilo. Té noci ležel beze spánku dlouhé hodiny i v době, kdy normálně už dávno spal, přemítal, co přesně může být rakovina a jestli je to horší než obrna, jestli to je na umření, jak dlouho to trvá, než se umře, a jak moc to bolí, než se umře. Také ho zajímalo, zda by se po smrti dostal do pekla.

Že je to vážná hrozba, mu bylo jasné.

Byla hodně vyděšená. To věděl určitě.

Hodně vystrašená.

„Marty,“ pravil přes tento výřez času, „políbila bys mě?“

Políbila ho a objala ho přitom tak pevně, že cítil, jak mu v zádech praští kosti. Kdybychom byli ve vodě, pomyslel si, oba by nás utopila.

„Neměj strach,“ zašeptal jí do ucha.

„Já za to nemůžu,“ vzlykala.

„Já vím,“ a vtom si uvědomil, že i když ho objímá tak pevně, až mu praští kosti, astma slábne. Sípání zmizelo. „Já vím, Marty.“

Taxikář opět zatroubil.

„Zavoláš?“ zeptala se ho rozechvěle.

„Když to bude možné.“

„Eddie, prosím tě, můžeš mi říct, o co jde?“

A co kdyby jí to řekl? Uklidnilo by ji to alespoň trochu?

Marty, zavolal mi dnes večer Mike Hanlon, chvíli jsme si povídali, ale z celého rozhovoru jsou důležité jen dvě věci. „Znovu to začalo,“ řekl Mike; a „Přijedeš?“ zeptal se. A já teď mám horečku, Marty, jenomže na ni není žádný aspirin, a nedostává se mi dechu a ten proklatý respirátor nepomůže, protože to nemám v hrdle či plicích – mám to kolem srdce. Vrátím se k tobě, Marty, pokud to bude možné, ale jsem v postavení člověka, jenž stojí nad starou šachtou plnou závalů, které na něj čekají, a já tu stojím a loučím se s denním světlem.

Ano – proč by ne! To ji určitě uklidní!

„Ne. Myslím, že ti nemohu říct, o co jde.“

A než stačila promluvit, než mohla zase spustit lamentování (Eddie, vystup z toho taxíku! Dostává se z nich rakovina!), odpoutal se od ní, rychleji a rychleji. Když dorazil k taxíku, už skoro utíkal.

Myra stála bez hnutí ve dveřích, zatímco taxík vyjížděl do ulice – obrovitý černý ženský stín, vyřezaný ze světla, které proudilo z jejich domu. Zamával jí a zdálo se mu, že zvedla ruku k odpovědi.

„Kam máme dneska namířeno, příteli?“ zeptal se taxikář.

„Nádraží Pennsylvania,“ odpověděl Eddie a ruka mu spočinula na respirátoru. Astma někam zmizelo, možná zalezlo sednout si ke svým nepřátelům na průdušky. Cítil se… téměř zdravě. Potřeboval však respirátor víc než kdy jindy o čtyři hodiny později, když se probíral z krátkého spánku jediným křečovitým zaječením, jež způsobilo, že jeho spolucestující v úřednickém obleku, který seděl přes uličku, na chvíli odložil noviny a zadíval se na něj s mírně bojácnou zvědavostí.

Už jsem tady zase, Eddie! vykřikovalo astma radostně. Jsem tu zase a nevím, nevím, tentokrát tě možná zabiju! A proč ne? Stejně jednou budu muset, co říkáš? Nemůžu se s tebou patlat do nekonečna!

Eddiemu se zvedala hruď a plíce se mu trhaly. Zatápal po respirátoru, našel ho, nasměroval si ho na hrdlo a stiskl tlačítko. Pak se natáhl v dlouhém křesle Amtraku, celý se chvěl, čekal na uvolnění, přemýšlel o snu, z něhož se právě probudil. Snu? Proboha, jen kdyby šlo o sen. Obával se, že to byly spíš vzpomínky než sen. Bylo v nich takové zelené světlo, jako tenkrát v tom rentgenu na boty, a hnijící malomocný, který pronásledoval chlapce jménem Eddie Kaspbrak podzemními tunely. Křičel a běžel a běžel (umí běhat docela rychle, řekl učitel Black jeho matce – a on běžel sakra rychle, když ho pronásledovala ta hnijící věc, to si pište, na to můžete vsadit zimník)

v tom snu, kde mu bylo dvanáct let, a pak cítil něco jako smrt času, a někdo zapálil sirku, on se koukl a uviděl napůl rozpadlý obličej jednoho kluka jménem Patrick Hockstetter, kluka, který zmizel v červnu roku 1958, a byli tam červi, prolézali mu tvářemi sem a tam a takový příšerný puch po plynu; vycházel zvnitřku Patricka Hockstettera, a v tom snu, jenž byl víc vzpomínkou než snem, se podíval stranou a uviděl dvě učebnice potažené plísní a vlhkostí: Cesty na všechny strany a Jak chápeme naši Ameriku. Byly v takovém stavu proto, že tady dole bylo hrozně vlhko („Jak jsem strávil letní prázdniny“, téma Patricka Hockstettera – „strávil jsem je mrtvý v nějakém tunelu! Moje učebnice žrala plíseň a nafoukly se, až byly jako katalogy obchodních domů!“). Eddie otevřel ústa, aby začal křičet, ale právě v tom okamžiku se mu prašivé prsty onoho malomocného zaťaly do lící a vnořily se mu do úst – a právě v tom okamžiku se probudil a zjistil, že není v kanálech pod Derry ve státě Maine, ale v první třídě vagonu Amtraku hned za lokomotivou, jež ho unáší přes stát Rhode Island v noci pod velkým bílým měsícem.

Muž přes uličku trochu zaváhal, rozmýšlel se, zda má vůbec promluvit, a pak se opatrně optal: „Jste v pořádku, pane?“

„Ach, ano. Trochu jsem si zdříml a měl jsem nějaký sen. Rozhýbalo mi to astma.“

„Ach tak.“ Noviny se vrátily na místo. Eddie si všiml, že to byly noviny, o kterých matka někdy hovořila jako o The Jew York Times.

Eddie vyhlédl z okna na spící krajinu, zalitou jen světlem měsíce. Tu a tam se objevovaly jednotlivé domy, někdy shluk domů, většinou byly temné, jen v některých se svítilo. Ale ta světla se zdála slabá a ve srovnání s tajemným světlem měsíce jaksi falešná.

Myslel si, že na něj mluví měsíc, uvědomil si najednou. Henry Bowers. Pane Bože, jak ten byl praštěný. Zajímalo by ho, kde je Henry Bowers teď. Je mrtvý? Ve vězení? Nebo se toulá někde po prázdných pláních uprostřed země jako nevyléčitelný virus, sedí někde v krámu u benzinové pumpy v tom ospalém čase mezi jednou a čtvrtou hodinou ráno, nebo zabíjí takové hlupáky, kteří mu zastaví na zvednutý palec a dovolí mu přestěhovat své peníze do jeho peněženky?

Všechno je možné. Všechno.

Nebo je někde ve státním zaopatření? Dívá se právě na stejný měsíc blízký úplňku? Mluví na něj, poslouchá jeho odpovědi, které může slyšet jen on sám?

Eddiemu se zdálo, že tohle je asi nejpravděpodobnější. Otřásl se. Konečně si vzpomínám na dětství, pomyslel si. Vzpomínám si, jak jsem strávil letní prázdniny v tom pochmurném roce 1958. Cítil, že se nyní může soustředit na každý záběr z onoho léta, který si bude přát, ale on nechtěl. Ach Bože, kdybych jen mohl na to všechno zase zapomenout.

Opřel si čelo o špinavé okenní sklo – respirátor mu volně spočíval v jedné ruce jako náboženská relikvie – a pozoroval, jak vlak uhání nocí.

Jede na sever, pomyslel si, ale neměl pravdu.

Nejede na sever. Protože to není žádný vlak. Je to stroj času. Ne na sever: zpátky. Zpátky v čase.

Zdálo se mu, že zaslechl měsíc zamručet.

Eddie Kaspbrak pevně sevřel respirátor a v náhlé závrati zavřel oči.

5

Beverly Roganová dostává výprask

Tom už skoro spal, když ten telefon zazvonil. Napůl se zvedl a začal se k němu natahovat, pak ucítil, jak se mu k ramenu přitiskla jedním prsem Beverly, když se přes něj natáhla, aby telefon vzala. Padl zpět na polštář a rozmrzele přemítal, kdo jim může v tuhle pozdní hodinu volat na domácí číslo, které navíc není v telefonním seznamu. Slyšel Beverly jak říká haló a pak opět upadl do spánku. Udělal při baseballu skoro dvacet piv a byl zničený.

Pak se mu do ucha jako nabroušený sekáček na led zabodl Beverlyin ostrý a zvědavý hlas – „Cožeeee?“ a znovu otevřel oči. Pokusil se posadit a telefonní šňůra se mu zachytila o silný krk.

„Sundej ze mě ten sráč, Beverly,“ zavrčel a ona rychle vstala a obešla postel, telefonní šňůru mezi prsty. Vlasy měla temně rudé, spadaly jí přes noční košili v přirozených vlnách až téměř k pasu. Vlasy kurvy. Oči jí nesklouzly na jeho tvář, aby zjistily, jakou má náladu, a to se Tomu Roganovi nelíbilo. Posadil se. Hlava ho začínala bolet. Sakra, už ho asi bolela i předtím, ale když člověk usne, tak o tom ani neví.

Odešel do koupelny, vymočil se a pak se rozhodl, že když už je vzhůru, měl by si dát ještě jedno pivo, a zahnat tak hrozbu kocoviny.

Prošel cestou ke schodům ložnicí, muž v bílých trenýrkách, které mu jako plachta vlály pod objemným břichem, ruce jako lopaty (vypadal spíše jako přístavní rváč než jako prezident a generální manažer firmy Beverly Fashions, Inc.); ohlédl se přes rameno a vyštěkl zlostně: „Jestli to je ta blbá lesba Lesley, tak ať si jde přelíznout nějakou modelku a nechá nás spát!“

Beverly krátce vzhlédla a zavrtěla hlavou, naznačujíc, že Lesley to není, a pak zase hleděla na telefon. Tom cítil, jak se mu svaly na šíji napínají. Vypadá to na neposlušnost. Neposlušnost mojí děvenky. Mý prcavý děvenky. Začíná to vypadat, že se z toho ještě vyvine zajímavá situace. Možná také, že Beverly potřebuje takovou menší lekci, která by jí připomněla, kdo je tady vlastně pánem. To bylo také možné. Někdy to potřebovala. Někdy jí to do hlavy lezlo moc pomalu.

Sešel dolů a šlapal halou do kuchyně, roztržitě se přitom drbal na zadku, a otevřel ledničku. Ruka mu však nepadla na nic, co by mělo víc alkoholu než modrý talíř se zbytkem makaronů Romanoff. Všechno pivo už zmizelo. I ta plechovka, kterou si schovával vzadu (asi jako si schovával pro nutné případy pohotovostní dvacetidolarovku složenou za řidičským průkazem), byla pryč. Hra trvala čtrnáct směn a byla k ničemu. White Sox prohráli. Jsou to letos sráči slabí.

Oči mu zabloudily k láhvím tvrdého alkoholu na zasklené polici nad kuchyňským barem a na chvilku se už viděl, jak si nalévá panáka bourbonu na jedinou kostku ledu. Pak se ale obrátil a šel zpátky ke schodům, protože si uvědomil, že v tom stavu, v jakém právě má hlavu, by bylo zbytečné ji ještě zatěžovat dalším alkoholem. Pohlédl na ciferník starožitných kyvadlových hodin vedle schodiště a zjistil, že je po půlnoci. Tento údaj mu ale nijak nezlepšil náladu, která ostatně nebývala dobrá ani v lepších denních hodinách.

Vystupoval po schodech úmyslně pomalu, vědom si – až příliš –, jak mu srdce usilovně pracuje. Bum-bum, bum-bum. Znervózňovalo ho, když cítil tlukot srdce v uších, v zápěstí i v prsou. Někdy, když se to dělo, představoval si své srdce ne jako pumpu, která nasává a vystřikuje, ale jako velký ciferník na levé straně prsou, jehož jehla se zlověstně vychyluje do červeného pole. To se mu nelíbilo; to nepotřeboval. Co potřeboval, byl nerušený noční spánek.

Ale ta blbá píča, kterou si vzal, pořád ještě telefonovala.

„Mikeu, chápu, že… ano… ano, jsem… já vím… ale…“

Delší pauza.

„Bill Denbrough?“ zvolala – a ten sekáček na led se mu zase zaťal do ucha.

Zůstal stát před dveřmi ložnice, dokud se mu nezklidnil dech. Srdce zase tlouklo normálně, bušení ustalo. Krátce si představil, jak se ta jehla vrátila z červeného pole, a pak tu představu zapudil. Je přece chlap, prokristapána, a to sakra pořádný kus chlapa, ne nějaký radiátor se špatným termostatem. Je ve vynikající formě. Je z oceli. A jestli si to ona potřebuje připomenout, rád jí to natluče do hlavy.

Vyrazil, ale pak si to rozmyslel a ještě chvíli zůstal stát na místě; poslouchal ji – ani ho zvlášť nezajímalo, s kým hovoří, ale spíše, co říká – naslouchal stoupání a klesání jejího hlasu. A pocítil jen starý a známý temný vztek.

Poznal ji před čtyřmi lety v jednom baru v centru Chicaga. Konverzace šla dobře, protože oba pracovali v budově Standard Brands a znali pár stejných lidí. Tom pracoval pro firmu King & Landry, public relations, na čtyřicátém druhém patře. Beverly Marshová – tak se tenkrát jmenovala – byla pomocná návrhářka u firmy Delia Fashions na dvanáctém poschodí. Delia, která měla později mírný úspěch na Středozápadě, se zaměřovala na mladé lidi – její košile, blůzy, šály a kalhoty se prodávaly především v obchodech, jež Delia Castlemanová nazývala „obchody mladých“ a jimž Tom říkal „obchody feťáků“. Dvě věci o Beverly Marshové byly Tomu Roganovi jasné téměř okamžitě: Byla žádoucí a byla zranitelná. Během měsíce zjistil i třetí věc: Byla talentovaná. Velmi talentovaná. V jejích návrzích sportovních obleků a blůz okamžitě poznal stroj na peníze zřídkakdy viděného potenciálu.

Ale už ne v těch feťáckých obchodech, pomyslel si, ale neřekl to nahlas (alespoň ne tenkrát). Už žádné špatné osvětlení, nic laciného, žádná mizerná prezentace někde vzadu v krámu mezi obaly a tričky pro puberťáky. To necháme příštipkářům.

Než vůbec zjistila, že o ni má opravdový zájem, už toho o ní věděl hodně, a právě tak si to přál. Hledal někoho jako Beverly Marshovou po celý svůj život, a to se pohyboval rychlostí lva dobíhajícího antilopu. Zranitelnost se jí nezračila v obličeji – když jste na ni pohlédli, viděli jste jen nádhernou ženu, štíhlou, ale přiměřeně bujných tvarů. Boky možná neměla krásné, ale měla krásnou prdelku a nejkrásnější kozy, jaké kdy viděl. Tom Rogan byl na kozy, vždycky na ně byl, a vysoké holky měly skoro vždycky kozy na hovno. Nosily sice tenká trička a dráždily vás bradavkami, ale když jste jim pak ta tenká trička sundali, zjistili jste, že vlastně mají jen ty bradavky. Kozy samotné vypadaly jako knoflíky na zásuvkách v kanceláři. „Takových mi už prošlo rukama,“ říkával s oblibou kdysi spolubydlící, ale pro Toma byl jeho spolubydlící jen takový idiot, co pištěl, když lezl na ženskou.

Ach, na pohled to byla krásná ženská s pružným tělem a tou nádhernou rudou vlnitou hřívou. Ale byla slabá…, nějak slabá. Jako by vysílala rádiové signály, které mohl přijímat jen on. Některé věci se jí daly vytýkat – že hodně kouřila (z toho ji však už skoro vyléčil), že jí těkaly oči, nikdy nepohlédla do očí člověku, s nímž mluvila, jen občas se ho zrakem dotkla a pak zase bojácně uhnula; že má zvyk třít si lokty, když je nervózní; jaké má nehty – byly totiž sice čisté, ale brutálně krátké. Toho si Tom všiml hned v průběhu prvního setkání. Zvedla sklenici bílého vína, on spatřil její nehty a pomyslel si: Stříhá si je takhle nakrátko proto, aby si je neokusovala.

Lvi možná nepřemýšlejí, alespoň ne stejným způsobem jako lidé…, ale vidí. A když antilopy odbíhají od napajedla, vyrušené pachem blížící se smrti, sledují lvi tu, jež poběží ve stádě poslední, možná proto, že má poraněnou nohu, možná je jen přirozeně pomalejší… nebo má méně vyvinutý smysl pro nebezpečí. A je také možné, že některé antilopy – a některé ženy – chtějí být lapeny.

Náhle zaslechl zvuk, který jej vytrhl z těchto vzpomínek – cvaknutí zapalovače.

Temný vztek se okamžitě vrátil. Žaludek se mu plnil horkostí, jež nebyla tak úplně příjemná. Kouří. Tak ona kouří. Měli už jsme přece pár zvláštních seminářů Toma Rogana, které se týkaly této věci. A ona najednou znovu kouří. Jistě, je trochu pomalá na učení, ale dobrým učitelům to jde s pomalými nejlépe.

„Ano,“ pronesla. „Hm. Dobře. Ano…“ Poslouchala a pak se krátce zasmála podivným smíchem, jaký od ní ještě nikdy neslyšel. „Když tedy chceš, tak dvě věci – rezervuj mi nějaký pokoj a pomodli se za mě. Ano, jasně… hm… já taky. Dobrou noc.“

Právě zavěšovala, když vešel do ložnice. Původně chtěl vejít naštvaně, zařvat na ni, aby to vytáhla, okamžitě to vytáhla, TEĎ HNED!, ale když ji spatřil, slova mu zamrzla v hrdle. Takhle už ji viděl, ale jen dvakrát nebo třikrát. Jednou před její první velkou přehlídkou, jednou před prvním soukromým předváděním pro celostátní nákupčí a jednou, když si jeli do New Yorku pro Mezinárodní cenu návrhářů.

Přecházela dlouhými kroky ložnici, bílá krajková noční košile jí obepínala tělo, cigaretu mezi předními zuby (bože, jak nesnášel pohled na Beverly s cigaretou v ústech), z levého ramene jí spadlo bílé ramínko.

Zarazila ho ale hlavně její tvář, ta mu nedovolila vypustit z hrdla výtky.

Srdce mu poskočilo a on sebou cukl, řekl si však, že nejde o žádný strach, ale jen o překvapení, že ji vidí v tomto stavu.

Byla ženou, která ožívala, pouze když rytmus její práce směřoval k vyvrcholení. Při každé z těchto památných příležitostí to pochopitelně bylo v souvislosti s kariérou. To byla vždy úplně jinou ženou, než jak ji tak dobře znal – ženou, jež rušila jeho citlivá tykadla divokými protuberancemi poruch. Ženou, jež vycházela ze stresových situací silná, avšak napjatá; nebojácná, ale nevypočitatelná.

I teď se jí tváře živě zbarvily, přirozená červeň jí zaplavila lícní partie. Oči měla rozšířené a jiskřivé, nezůstala v nich ani stopa spánku. Vlasy jí vlály. Ach…, tak se na to podívejme, přátelé a sousedé! Jen se na to podívejme! Nebere si náhodou ze skříně kufr? Kufr? Ale bože, bere!

Rezervuj mi nějaký pokoj… pomodli se za mě.

Nu, v nejbližší budoucnosti určitě žádný pokoj v hotelu potřebovat nebude, protože naše malá Beverly Roganová zůstane pěkně tady doma, moc vám děkujeme, a v nejbližších třech či čtyřech dnech bude mít tak rozsekanou prdel, že i jídlo bude muset konzumovat vstoje.

Ale je docela možné, že jedno nebo dvě pomodlení užije, než si to s ní vyřídí.

Hodila kufr do nohou postele a pak šla do svého prádelníku. Otevřela vrchní zásuvku a vytáhla dvoje džíny a jedny kalhoty. Hodila to do kufru. Vrátila se k prádelníku, kouř cigarety jí stoupal přes rameno. Popadla svetr, pár triček, jednu ze starších blůz, v níž vypadala děsně, ale odmítala se s ní rozloučit. Ať už jí volal kdokoliv, určitě to nebyl někdo z lepší společnosti. Všechno to byly hadry, nebo spíš takové víkendové oblečení, co vždycky předváděla rodina Kennedyů v televizi při svém nedělním sportování.

Ne že by ho zajímalo, kdo jí volal či kam se chystá, protože stejně nepojede nikam. To nebyly věci, které by mu strašily v hlavě, ještě tupé a bolavé z tolika piv a nevyspání.

Šlo o tu cigaretu.

Údajně všechny zahodila. To mu ovšem lhala – důkaz držela právě teď mezi zuby. A protože ho stále ještě nezahlédla stát ve dveřích, dovolil si potěšení vzpomínky na dvě noci, jež mu zajistily úplnou kontrolu nad ní.

Nechci, abys v mé přítomnosti kouřila, řekl jí jednou, když se vraceli z nějakého večírku v Lake Forest. Bylo to v říjnu. Stačí, když to svinstvo musím dýchat na večírcích a v kanceláři, a nebudu to dýchat, když jsem s tebou. Víš, jaké to je? Já ti tedy řeknu pravdu – je to nepříjemné, ale je to pravda. Je to, jako kdybych musel žrát něčí soply.

Myslel si, že to vzbudí alespoň chabý náznak protestu, ona se však na něj jen podívala svým plachým, prosebným pohledem. Hlas měla tichý, měkký a poslušný. Dobře, Tome.

Tak to zahoď.

Zahodila to. Pro zbytek večera byl Tom v dobré náladě.

O několik týdnů později, když vycházeli z kina, zapálila si bezmyšlenkovitě v chodbě cigaretu a kouřila po celou dobu, když přecházeli parkovištěm k autu. Byl to chladný listopadový večer, vítr jim napadal jako posedlý každé nechráněné místečko, jaké jen mohl najít. Tom si vzpomínal, že bylo cítit jezero jako většinou za chladných nocí – byl to bezvýrazný pach rybiny. Nechal ji kouřit. Dokonce jí i otevřel a přidržel dveře, když nastupovali do auta. Sedl si za volant, zavřel dveře na své straně a pak řekl: Beverly?

Vydala cigaretu z úst a otočila se k němu, tázavě, a on ji silně uhodil, otevřenou rukou ji zasáhl do tváře, dost tvrdě na to, aby ho dlaň pálila, dost tvrdě na to, aby jí hlava odlétla a narazila na opěrku. Oči se jí rozšířily překvapením a bolestí… a ještě něčím jiným. Ruka jí vylétla ke tváři a prsty ohledaly napadené pálící místo. Vykřikla Aúúú! Tome!

Pohlédl na ni, oči zúžené, nedbale se usmíval, zvědavý, co bude následovat, jak zareaguje. Penis mu v kalhotách tuhl, to ale teď stěží zaznamenával. To až později. Protože teď probíhalo vyučování. Přehrával si, co se právě stalo. Její tvář. Co to tam bylo za třetí výraz, objevilo se na krátký moment a zase zmizelo? Nejdříve překvapení. Pak bolest. Pak

(nostalgie)

vzpomínka…, nějaká vzpomínka. Byl to jen mžik. Pomyslel si, že asi ani nevěděla, že se jí tam objevila.

Tak: všechno to bude v té první věci, kterou neřekla. To mu bylo naprosto jasné.

Neřekla Ty idiote jeden!

Neřekla Tak sbohem, pane macho!

Neřekla Skončili jsme, Tome!

Jen se na něj podívala raněnýma, uslzenýma gazelíma očima a vydechla: Proč jsi to udělal? Pak chtěla říci ještě něco jiného a místo toho propukla v pláč.

Vyhoď to.

Cože? Co, Tome? Po tváři jí stékal make-up ve špinavých stružkách. Nějak se mi líbilo vidět ji v takovém stavu. Byla neupravená, ale i v tom bylo něco sexy. Kurevského. Vzrušujícího.

Tu cigaretu. Vyhoď ji.

Přichází pochopení. A s ním i vina.

Prostě jsem zapomněla! plakala. To je všechno!

Vyhoď to, Beverly, nebo dostaneš ještě jednu.

Stáhla okno a cigaretu vyhodila. Pak se otočila k němu, tvář bílou, vyděšenou a jakoby slavnostní.

Nesmíš… Neměl bys mne bít. To není dobrý základ pro… trvalý vztah. Snažila se najít správný tón, dospělý rytmus řeči, ale nedařilo se jí to. Převálcoval ji. Byl v autě s dítětem. Sice velmi vzrušujícím a sexy, ale přesto jen dítětem.

Nesmíš a neměl bys, to jsou dvě různé věci, děvenko. Snažil se udržet hlas v klidné rovině, ale vnitřně byl nervózní a neklidný. A já budu ten, kdo rozhodne, co tvoří trvalý vztah a co ne. Jestli se s tím smíříš, dobře. Jestli nemůžeš, vystup si. Já tě nedržím. Možná tě jednou kopnu do prdele místo dárku na rozloučenou, ale nedržím tě. Tohle je svobodná země. Co mohu říct víc?

Možná jsi toho řekl už dost, šeptla a on ji udeřil znovu, tentokrát silněji než předtím, protože žádná coura nebude nikdy drzá na Toma Rogana. Zfackoval by i anglickou královnu, kdyby na něj byla drzá.

Udeřila tváří o přístrojovou desku. Ruka jí šmátrala po klice dveří. Pak se zhroutila. Stulila se v rohu jako králík, jednu ruku na ústech, oči vytřeštěné, mokré a vyděšené.

Tom se na ni krátce podíval, pak vystoupil a zadem obešel auto. Otevřel dveře na její straně. V černém větrném listopadovém vzduchu mu šla pára od úst a pach jezera byl velmi zřetelný.

Chceš si vystoupit, Bev? Všiml jsem si, žes hledala kliku, tak předpokládám, že chceš vystoupit. Dobře. To je v pořádku. Požádal jsem tě, jestli můžeš něco udělat, a ty jsi řekla, že ano. Pak jsi to neudělala. Takže, chceš si vystoupit? Dělej. Vystup si. No co je, sakra? Vystup si. Chceš si vystoupit?

Ne, zašeptla.

Cože? Neslyším.

Ne, nechci si vystoupit, řekla trochu hlasitěji.

Že by ti ty cigarety způsobovaly rozedmu plic? Jestli nemůžeš mluvit, seženu ti tlampač. Máš poslední šanci, Beverly. Řekneš to tak nahlas, abych to slyšel: Chceš si vystoupit z tohodle auta, nebo se chceš vrátit se mnou?

Chci se vrátit s tebou, a sepnula ruce na sukni jako školačka. Nedívala se na něj. Slzy jí stékaly po tvářích.

Dobře. Prima. Ale nejdřív mi to řekneš, Bev. Řekneš: „Zapomněla jsem, Tome, že když jsem s tebou, nesmím kouřit.“

Pohlédla na něj zmučenýma očima, prosebně. Můžeš mne donutit, abych to udělala, říkaly ty oči, ale prosím – nedělej to. Nedělej to, mám tě ráda, copak na to nejde zapomenout?

Ne – nejde. Protože ona si to ani vlastně nepřeje, a to je jasné jim oběma.

No, řekni to.

Zapomněla jsem, že v tvojí přítomnosti nesmím kouřit, Tome.

Dobrý. A teď řekni: „Omlouvám se.“

Omlouvám se, opakovala apaticky.

Hořící cigareta ležela na chodníku, vypadala jako kousek zápalné šňůry. Lidé, kteří odcházeli z kina, se na ně dívali – dívali se na muže, jenž stál u otevřených dveří spolujezdce posledního modelu Vegy, ženu uvnitř se vzorně sepjatýma rukama v klíně, skloněnou hlavou, světlo výbojek zlatě zvýrazňovalo dlouhé zvlněné vlasy.

Zašlápl cigaretu. Rozdrtil ji podpatkem.

A teď řekneš: „Už to nikdy neudělám bez dovolení.“

Nikdy to…

Hlas jí začal zadrhávat.

… nikdy… n-n-n-

Jen to řekni, Bev.

… nikdy neudělám. Bez dovolení.

Zabouchl tedy dveře a šel si zase sednout na místo řidiče. Jeli do jeho bytu ve středu města. Nikdo z nich nepromluvil. Půlka jejich vztahu byla determinována tam na parkovišti; druhá půlka měla být determinována o čtyřicet minut později v Tomově posteli.

Řekla, že se nechce milovat. Na očích a v chůzi jí však viděl něco jiného, a když si svlékla blůzu, měla bradavky ztvrdlé na kámen. Zaúpěla, když jí je začal třít, a jemně vykřikla, když začal sát nejprve jednu a pak druhou a zároveň si s nimi neklidně pohrával. Chytila ho za ruku a vsunula mu ji mezi své nohy.

Myslel jsem, že nechceš, a ona odvrátila tvář…, ale nepustila jeho ruku a zrychlila kývavý pohyb kyčlí.

Položil ji na postel… a byl velmi jemný, netrhal na ní prádlo, svlékal ji až úzkostlivě ohleduplně.

Když do ní zajel, bylo to, jako kdyby zajel do jemného oleje.

Pohyboval se s ní, využíval ji, ale současně se nechal využívat, orgasmus se jí poprvé dostavil téměř okamžitě; vykřikla a zaryla mu nehty do zad. Pohybovali se společně v dlouhých, pomalých přírazech – a tehdy někdy jí znovu přišlo vyvrcholení. Tom už byl blízko, pak ale začal myslet na White Sox a na ty lidi, co ho chtějí v práci v Chesley podrazit, a zklidnil se. A pak ona začala zrychlovat, její pohyby konečně vyústily ve vzrušené prohnutí. Pohlédl jí do tváře – rozmazaná maskara, téměř zrušená rtěnka – a skoro okamžitě dosáhl vyvrcholení.

Přirážela kyčlemi silněji a silněji – tenkrát ještě neměl pivní mozol a jejich břicha na sebe mlaskavě narážela ve stále rychlejším tempu.

Těsně před koncem vykřikla a pak se mu zahryzla drobným pravidelným chrupem do ramena.

Kolikrát jsi byla? zeptal se jí, když se osprchovali.

Odvrátila tvář a pak řekla tak tiše, že to skoro nebylo slyšet: Na takové věci by ses vůbec neměl ptát.

Ne? A kdo ti to řekl? Pan Rogers?

Zvedl jí obličej jednou rukou, palec jí zabořil do tváře, dlaní se zaklesl o bradu.

Mluv s Tomem, přikázal. Slyšíš mě, Bev? Mluv s páníčkem.

Třikrát, řekla neochotně.

Dobrý. Tak si můžeš dát jednu cigaretu.

Nevěřícně na něj pohlédla, rudé vlasy rozhozené na polštářích, na sobě nic jiného než spodní kalhotky. Pouhý pohled na ni v tomto stavu mu znovu rozjitřil smysly. Přikývl.

Klidně. To je v pořádku.

Vzali se v občanském sňatku o tři měsíce později.

Jemu přišli dva kamarádi; její jediná přítelkyně, jež přišla, byla Kay McCallová, o níž Tom mluvil pouze jako o „kozatý feministický děvce“.

Všechny tyto vzpomínky proběhly Tomovi hlavou během několika vteřin jako zrychlený film, zatímco stál ve dveřích ložnice a sledoval ji. Propracovala se už ke spodní zásuvce svého „víkendového prádelníku“, jak mu říkala, a nyní házela do kufru kusy spodního prádla – ne ty věci, které měl rád, hladké satény a jemné hedvábí; tohle bylo bavlněné prádlo, dívčí, většinou vybledlé, s lastexovými pásky. Bavlněnou noční košili, podobnou výbavě ze seriálu Dům na prérii. Šmátrala až vzadu v zásuvce, zda nenajde něco, co by se jí ještě hodilo.

Tom Rogan zatím přešel po tlustém koberci k jejímu šatníku. Byl bosý a pohyboval se neslyšně jako vánek. Šlo o tu cigaretu. Ta ho skutečně přiváděla ke zběsilosti. Už je to dávno, co zapomněla na tu první lekci. Od té doby proběhly další lekce, hodně jich bylo, a byly horké dny, o kterých nosila blůzy s dlouhým rukávem, či dokonce svetry zapnuté na všechny knoflíky až ke krku. Pošmourné dny, kdy nosila sluneční brýle. Ale ta první lekce byla tak náhlá a zásadní –

Zapomněl na telefonní hovor, jenž ho probudil, když začal upadat do hlubokého spánku. Šlo o tu cigaretu. Jestliže Bev kouří, tak to asi zapomněla na Toma Rogana. Dočasně, pochopitelně, pouze dočasně, ale i dočasně je sakramentsky dlouho. Proč zapomněla, to teď není důležité. Takové věci se nesmějí v jeho domě stávat ze žádného důvodu.

Na háčku na vnitřní straně dveří skříně visel černý kožený pásek. Neměl přezku, ta mu chyběla už dlouho. Na konci, kde měla být přezka, byl zdvojený, a tato zdvojená část tvořila smyčku, do níž teď Tom Rogan vsunul ruku.

Tome, ty jsi zlý, říkávala mu někdy matka – vlastně slovo „někdy“ není zrovna výstižné; lepší by asi bylo „často“. Pojď sem, Tommy! Dostaneš výprask. Jeho dětství bylo poznamenáno výprasky. Nakonec unikl na kolej ve Wichitě, avšak nejspíš nic takového jako naprostý únik neexistuje, protože dál slýchával její hlas ve snech: Pojď sem, Tommy, dostaneš výprask. Výprask…

Byl nejstarší ze čtyř dětí. Tři měsíce po narození nejmladšího Ralph Rogan zemřel – nu, „zemřel“ možná není to pravé slovo; možná by se to lépe vyjádřilo slovy „spáchal sebevraždu“, protože si nalil požehnané množství louhu do velké sklenice ginu a vsedě na nádržce splachování na záchodě si tento ďábelský lektvar nalil do hlavy. Paní Roganová si našla práci v továrně u Forda. Tom, i když mu bylo teprve jedenáct let, se stal hlavou rodiny. A když něco zpackal – když si některé z dětí nadělalo do kalhot po odchodu chůvy a mělo v nich naděláno ještě po příchodu matky domů…, když zapomněl převést Megana na rohu Braid Street a ta čúza paní Gantová to zmerčila…, když se náhodou zrovna díval na televizi a Joey mezitím něco rozbila v kuchyni…, když se stala některá z těchto či tisíce jiných věcí…, pak večer, když menší děti už byly v posteli, objevila se rákoska a ozvala se známá věta: Pojď sem, Tommy, dostaneš výprask.

Lepší je výprask dávat než ho dostávat.

Jestli se na cestě životem nenaučil nic jiného, tak tohle určitě.

Zatáhl za volný konec pásku a smyčku stáhl. Pak ji vzal do dlaně. Perfektně sedla. Teď se cítil jako dospělý. Pás kůže mu visel ze sevřené dlaně jako mrtvý had. Bolest hlavy zmizela.

Už našla tu poslední věc vzadu v šuplíku: starou bílou bavlněnou podprsenku se zpevněnými košíčky. Myšlenka, že tento noční telefonát mohl být také od nějakého milence, mu jen velmi krátce bleskla hlavou a okamžitě zase zapadla. Žena, která by se chystala na schůzku s milencem, by si nikdy nebalila vybledlé blůzy z výprodeje a bavlněné kalhotky z K-Martu s lastexovým zdobením. A mimoto, něco takového by si nikdy ani nedovolila.

„Beverly,“ pronesl měkce. Okamžitě se obrátila, s leknutím, oči rozšířené, dlouhé vlasy se jí ve vlnách rozlétly.

Pásek zaváhal…, dokonce trochu poklesl. Hleděl na ni, opět pocítil záchvěv neklidu. Ano, takhle vypadala před velkými přehlídkami, a to se jí do cesty nepletl, protože chápal, jak je asi natlakovaná směsí strachu a soutěživé agresivity, že má hlavu jakoby plnou svítiplynu: Stačí jediná zápalka – a exploduje. Nedívala se na ty přehlídky jako na příležitost, jak se trhnout od firmy Delia Fashions, zařídit se pro sebe – či dokonce zbohatnout. Kdyby šlo jen o tohle, byla by klidná. Ale kdyby šlo jen o tohle, nikdy by nebyla tak neuvěřitelně talentovaná. Považovala ty přehlídky za jakési špičkové zkoušky, kde je známkována přísnými učiteli. Co při takových podnicích nacházela hlavně, bylo jakési stvoření bez obličeje. Tedy nemělo obličej, ale jméno ano – jmenovalo se Autorita.

Všechnu tu nervozitu teď měla ve tváři. Ale nejen tam; byla všude kolem ní, téměř viditelná aura, náboj vysokého napětí, jenž ji činil svůdnější a nebezpečnější, než se mu kdy za ta léta zdála. Měl strach, protože to byla ona sama, celá ona, to pravé, z čeho byla stvořená, ne to, co chtěl Tom Rogan, aby byla, to, co z ní on dělal.

Beverly vypadala šokovaná a vystrašená. Zároveň však byla i téměř bláznivě oživlá. Líce jí žhnuly, pod spodními víčky však měla bílé skvrny; vypadaly téměř jako druhá dvojice očí. Čelo jí zářilo jakousi jemnou vitalitou. A cigareta jí stále trčela z úst, teď už trochu visela, jako kdyby snad byla nějaký zatracený F. D. Roosevelt. Ta cigareta! Jen se na ni podíval a znovu se mu v silných vlnách vracel tupý vztek. Nezřetelně, kdesi hluboko v mysli, si vzpomněl, že kdysi v noci, ve tmě, mu bezvýrazným a tichým hlasem řekla: Ty mě jednou zabiješ, Tome. Víš o tom? Jednou to prostě přeženeš a to bude konec. Dojedeš.

A on jí odpověděl: Dělej, co ti říkám, Bev, a ten den nikdy nenastane.

Teď, když vztek přebíjel všechno ostatní, přemítal, zda ten den skutečně už nenastal.

Ta cigareta. Telefon vzal čert, vzal čert, že se balí a že má divný výraz v obličeji. Musí si vyřídit tu cigaretu. Pak ji ošoustá.

A pak proberou zbytek. To už pak možná bude i důležité.

„Tome. Tome, já musím –“

„Kouříš.“ Hlas mu přicházel jakoby z dálky, jakoby z nějakého rádia. „Asi jsi zapomněla, děvenko. Kdes je měla schované?“

„Hele, cigaretu zahodím,“ řekla a šla ke dveřím koupelny. Hodila cigaretu do klozetu – i z místa, kde stál, viděl hluboké otisky zubů na filtru. Sssss. Vrátila se. „Tome, to byl jeden starý přítel. Starý dobrý přítel. Já musím –“

„Držet hubu, to musíš!“ zařval na ni. „Drž už hubu!“ Ale strach, který chtěl vidět – strach z něho –, se jí na tváři neobjevil. Byl tam strach, ten se ale objevil po telefonním hovoru, a odtamtud žádný strach k Beverly přicházet nemá. Skoro jako kdyby neviděla ten pásek, neviděla jeho – a Tom pocítil osten neklidu. Je vlastně tady? Hloupá otázka, ale je tady?

Tato otázka byla tak zvláštní a tak zásadní, že na chvilku pocítil nebezpečí úplného vytržení z kořenů a pak už měl jen pocit volného vznášení se a kutálení, jako když při silném větru létá klubko bodláčí. Potom zase přišel k sobě. Jasně že tu je, a už taky je na jednu noc dost toho psychosraní. Je tady, je Tom Rogan, kurva Tom Rogan, a jestli tahle píča blbá nedá pokoj a nezačne zařezávat v nejbližší minutě nebo tak nějak, tak bude zatraceně brzo vypadat, jako kdyby ji vyhodila zlá železniční policie z nákladního vagonu rychle jedoucího vlaku.

„Musím ti dát výprask. Trochu mě to mrzí, děvenko.“

Onu směs strachu a agresivity v její tváři vídal často už dříve, to ano. Dnes ale poprvé byla výbojná.

„Dej tu věc pryč,“ řekla netrpělivě. „Musím se dostat na O’Haru, a to jak nejrychleji to půjde.“

Jsi tady, Tome? Jsi tady?

Zapudil tu myšlenku. Kožený pásek se před ním pomalu pohyboval jako nějaké kyvadlo. Oči mu zatěkaly a pak se zaostřily na manželčinu tvář.

„Tome, poslouchej mě. V mém rodném městě nastaly problémy. Škaredé problémy. Měla jsem tenkrát jednoho kamaráda. Mohl třeba být mým chlapcem, ale tenkrát jsme na to ještě neměli věk. Bylo mu jedenáct let a strašně koktal. Dneska je z něho spisovatel. Myslím, že jsi dokonce od něho četl jednu knížku… Černé peřeje?“

Zpytovala Tomovu tvář, ale nereagoval. Jen se před ním komíhal ten pásek, tam a zpátky jako kyvadlo. Hlavu měl skloněnou a silné nohy trochu rozkročené. Prohrábla si neklidně vlasy – roztržitě –, jako kdyby musela myslet na tolik důležitých věcí, že vůbec nevidí ten pásek, a jemu se znovu a znovu vracela do hlavy ta proklatá otázka: Jsi tady? Určitě tady jsi?

„Ta knížka se tu povalovala poměrně dlouho, ale nikdy jsem se k ní nedostala. Asi jsem měla, ale dnes jsme už všichni starší a na Derry jsem nemyslela opravdu hodně dlouho. To je jedno. Každopádně, Billy měl bratra George a George byl mrtvý, ještě než jsem vlastně Billa poznala. Zavraždili ho. A příští léto –“

Tom poslouchal ty blbosti už dost dlouho. Rozpřáhl se – ohnul pravou paži dozadu přes rameno, jako kdyby chtěl házet oštěpem. Pásek zasyčel, jak si razil cestu vzduchem. Beverly zahlédla, jak se blíží, snažila se uskočit, ale pravým ramenem narazila na dveře koupelny a vtom se ozvalo šťavnaté mlask!, jak ji pásek zasáhl na levém předloktí a okamžitě zanechal rudý pruh.

„Musím ti dát výprask,“ opakoval Tom. Hlas měl klidný, téměř omluvný, lehce však cenil zuby a úsměv měl mrazivý. Chtěl v jejích očích vidět ten výraz, výraz zděšení a hanby, výraz, který říká Ano, máš pravdu, zasluhuji si to, výraz, který se podvoluje Ano, jsi tady šéf, cítím tvoji přítomnost. Pak zase přijde láska, a to je v pořádku a je to dobrá věc, protože ji miluje. Mohou si i pohovořit – když bude chtít – o tom, kdo vlastně volal a o co vlastně jde. To ale až později. Teď jsme ve škole, vyučuje se. Běžný postup. Nejdřív výprask, potom šukání.

„Promiň, děvenko.“

„Tome, nedělej to –“

Švihl páskem ze strany a kůže se jí ovinula kolem boků. Příjemné mlasknutí oznámilo, že pásek jí přistál na půlkách.

No je to možné, vždyť ona po něm sahá! Ona ten pásek chytá!

Na chviličku byl Tom Rogan tak ohromen tímto neočekávaným aktem porušení poslušnosti, že téměř přišel o svoji rákosku, tedy vlastně skoro by o ni přišel, kdyby neměl smyčku pásku ovinutou kolem ruky.

Strhl pásek zpátky.

„Nikdy se mi nesnaž něco sebrat,“ řekl chraplavě. „Slyšíš? Jestli to ještě jednou zkusíš, tak ti garantuju, že budeš měsíc chcát malinovku.“

„Tome, nech toho,“ a už jen tón jejího hlasu ho rozběsnil – znělo to, jako kdyby domlouvala hysterickému dítěti. „Prostě musím odjet. To není žádná sranda. Lidi umírají a já jsem před léty slíbila –“

Ani ji moc neposlouchal. Zařval a se skloněnou hlavou se na ni vrhl, naslepo zaútočil páskem. Zasáhl ji, hnal ji ode dveří a podél stěny koupelny. Napřáhl ruku, uhodil ji, znovu napřáhl a uhodil, napřáhl a uhodil. Ráno pak nebyl schopen zvednout paži do úrovně očí, dokud nespolkl tři tabletky kodeinu, teď si ale neuvědomoval nic jiného než fakt, že se pokusila mu odporovat. Nejenže kouřila, ona se dokonce pokusila chytit pásek a sebrat mu ho, ale, lidi, přátelé a sousedé, ona si o to koledovala a on je ochoten odpřisáhnout před božím soudem, že si to zasloužila.

Přitlačil ji ke zdi, rozmáchl se páskem a sázel jí jednu ránu za druhou. Zvedla ruce, aby si chránila obličej, tím ale obnažila zbytek těla. Pásek v jinak tiché místnosti hlasitě práskal jako bič. Ale nekřičela jako kdykoli jindy, nesnažila se ho zastavit, jak to činila obvykle. A co bylo nejhorší, ani neplakala jako vždy. Jediné, co bylo slyšet, bylo svištění pásku a dýchání – jeho těžké a sípavé, její zrychlené a lehké.

Uchýlila se k posteli a toaletnímu stolku na její straně. Ramena měla od šlehů rudá. Vlasy divoce rozcuchané. Hnal se za ní, švihal pomaleji, ale silně, velmi silně.

Hrával kdysi squash, než ho před dvěma lety achillovky donutily toho nechat, a od té doby trochu přibral na tělesné hmotnosti (spíše „hodně“ než „trochu“), ale svaly stále měl, pevné uzly obalené tukem. Přesto byl trochu zneklidněn tím, jak mu dochází dech.

Dostala se až k toaletnímu stolku a on měl za to, že teď se na něj zhroutí nebo se bude snažit pod něj zalézt. Místo toho zatápala rukama… otočila se… a vzduch byl okamžitě plný létajících zbraní. Házela po něm kosmetiku. Láhev kolínské ho udeřila přímo do prsou, padla mu k nohám a roztříštila se. Byl náhle zahalen ochromujícím oblakem květinového pachu.

„Nech toho!“ zařval. „Nech toho, ty čubko!“

Místo aby toho nechala, šmátrala po desce stolku, brala, co jí přišlo pod ruce, a házela to po něm. Chytil se za prsa v místech, kde ho zasáhla láhev kolínské, neschopen uvěřit, že si dovolila něčím ho udeřit. Létaly kolem něho i jiné předměty. Skleněná zátka od kolínské ho řízla. Nebyla to nijak velká rána, jen takové trojúhelníkové škrábnutí, ale určitě tady teď máme jistou rusovlasou dámu, která se bude na východy slunce dívat z nemocniční postele, že? No jistě, tady ji máme. Jistou dámu, která –

Skleněná nádobka s nějakým krémem ho udeřila nad pravým obočím s nečekanou prudkostí. Zaslechl temný úder, nepochybně uvnitř hlavy. V zorném poli oka u zasaženého místa explodovalo bílé světlo a on s otevřenými ústy o krok ustoupil. Vzápětí ho s plesknutím zasáhla do břicha tuba krému Nivea a ona – je to vlastně ona? Je to vůbec možné? – ano! Ona na něj křičí!

„Jedu na letiště, ty zkurvenče! Slyšíš mě? Musím něco vyřídit a jedu! Koukej mi zmizet z cesty, protože JEDU!“

Do pravého oka mu natékala krev, pálila a byla horká. Vytíral si ji.

Chvíli stál a zíral na ni, jako kdyby ji ještě nikdy neviděl. V jistém smyslu ji takto opravdu ještě neviděl. Prsa se jí dmula. Tvář, zsinalá i zrudlá, plála. Rty obnažovaly vyceněné zuby. Ale horní desku toaletního stolku už vyklidila. Zásoba zbraní byla vyčerpaná.

V očích jí stále mohl číst strach…, ale pořád to nebyl strach z něho.

„To oblečení vrátíš zpátky,“ přikázal a snažil se přitom nelapat po dechu. To by neznělo dobře. Neznělo by to důrazně. „Pak uložíš ten kufr tam, kde byl, a vlezeš si do postele. Možná že pak budeš schopná vyjít z domu už za dva dny místo dvou týdnů.“

„Tome, poslouchej.“ Mluvila pomalu. Pohled měla jasný. „Jestli se ke mně ještě přiblížíš, zabiju tě. Dovedeš to pochopit, ty škopku hnusu? Zabiju tě.“

A náhle – možná v důsledku nevýslovného odporu, který se jí zračil ve tváři, opovržení, možná proto, že ho nazvala škopkem hnusu, nebo možná jen kvůli pohledu na její vzpurnou hruď – ho zaplavil strach.

Ne pouze výhonek či poupě, ale celá velká zahrada strachu, strašlivého strachu, že není tady.

Tom Rogan znovu vyrazil na manželku, a tentokrát bez přípravy. Letěl tiše jako torpédo prorážející vodu. Jeho úmyslem teď patrně bylo ne pouze ji zbít a zkrotit, ale donutit ji, aby udělala to, co mu právě tak rezolutně oznámila.

Myslel si, že uteče. Asi do koupelny. Možná ke schodišti. Místo toho zůstala stát. Boky se zapřela o stěnu a plnou vahou těla nalehla na toaletní stolek, nadzvedla ho a naklonila k němu; nehty zaryla do dřeva, když jí zpocené dlaně klouzaly. Stolek chvíli balancoval v určitém úhlu náklonu, pak se do něj opřela novou silou. Toaletka se protočila na jedné noze, zrcadlem zachytila světlo a odrazila na strop roztřesený stínový obraz celé scény a pak se převalila dopředu. Přední roh narazil na Tomovy nohy nad koleny a srazil ho na zem. V zásuvkách se s řinčením skla kácely a rozbíjely láhve. Zrcadlo narazilo na podlahu po jeho levici a on rychle vystřelil paží, aby si ochránil oči. Pásek mu z ruky vypadl. Sklo se stříbrnou zadní stranou se rozprsklo po podlaze. Část střepů ho zasáhla a pořezala ho do krve.

Teď křičela ona, dýchala přerývaně, chraptivými vzlyky. Čas od času si představovala, jak ho opouští, jak opouští Tomovu tyranii, stejně jako opustila tyranii otcovu, když se v noci odplížila, balíky s osobními věcmi naházené v kufru svého auta. Nebyla žádná pitomá ženská, každopádně ne dostatečně pitomá, když teď stála nad tou neuvěřitelnou spouští, aby si neuvědomovala, že Toma milovala a určitým způsobem ho stále ještě miluje. To ovšem nezabránilo tomu, aby z něho neměla strach…, aby ho nenáviděla…, a její opovržení sama sebou za to, že si ho z nejasných důvodů vzala, už odeznělo v dobách, jež by měly být dávno pryč. Nepukalo jí srdce; spíše se jí v prsou peklo a měklo. Bála se, že horkost srdce by jí brzy mohla požárem zničit zdravý rozum.

Ale nad tím vším, neustále a v podvědomí, slyšela znít suchý, vyrovnaný hlas Mikea Hanlona: Zase je to tady, Beverly…, je to zpátky… a ty jsi slíbila…

Toaletní stolek se nadzvedl a klesl. Jednou. Dvakrát. Potřetí. Jako kdyby dýchal.

Pohybovala se s obezřetnou hbitostí, koutky úst povislé a cukající jakoby v předzvěsti křeče, prošla po špičkách rozbitým sklem a uchopila pásek právě v okamžiku, kdy Tom odvalil toaletku. Pak opět couvla, ruka jí vklouzla do smyčky pásku. Odhrnula si vlasy z obličeje a sledovala, co udělá.

Tom vstal.

Úlomky zrcadla ho poranily na tvářích. Příčně nad obočím se mu táhla tenká přímá řezná rána. Zašklebil se na ni, když se pomalu zvedal, a ona spatřila, že má na trenýrkách kapky krve.

„Dej sem ten pásek.“

Neposlechla. Naopak. Dvakrát si omotala kůži kolem ruky a vzdorně se na něj podívala.

„Nech toho, Bev. Ale okamžitě.“

„Jestli se ke mně jen přiblížíš, stáhnu ti kůži z těla.“ Slova jí sice vycházela z úst, nemohla ale uvěřit, že je to ona, kdo je vyslovuje. A kdo je vlastně ten jeskynní člověk, který před ní stojí v zakrvácených trenýrkách? Manžel? Otec? Ten milenec, jehož si pozvala na kolej a který jí jednou v noci přerazil nos, nepochybně z rozmaru? Ach bože, pomyslela si. Bože, pomoz mi teď. A přesto její ústa hovořila dál. „A klidně to taky udělám. Jsi tlustý a pomalý, Tome. Jedu pryč a myslím, že už tam zůstanu. Myslím, že už je po všem.“

„Kdo je ten Denbrough?“

„Na to zapomeň. Byla jsem –“

Skoro už pozdě si uvědomila, že otázka měla jen odpoutat její pozornost. Byl u ní, ještě než stačila větu dokončit. Švihla páskem, ten vytvořil ve vzduchu oblouček a dopadl mu na ústa se zvukem zátky vytahované z láhve.

Zaječel a chytil se rukama za ústa, oči vytřeštěné bolestí a šokem. Mezi prsty a po vnitřní straně ruky mu začala protékat krev.

„Rozbila jsi mi ústa, ty čubko!“ řval zdušeně. „Ach bože, ty jsi mi rozbila ústa!“

Opět se k ní přibližoval, sápal se na ni rukama, místo úst mokrou rudou placku. Rty měl na dvou místech roztržené. U jednoho z předních zubů měl uraženou špičku. Právě když se mu dívala na ústa, vyplivl ji. Část její osoby se od celé té scény odvracela, bylo jí zle a sténala, chtěla zavřít oči. Ale ta druhá Beverly pociťovala jásot odsouzeného k smrti, jenž byl právě zázračným zemětřesením vysvobozen. Této Beverly se to celkem líbilo. Kdyby sis ho chtěl spolknout! pomyslela si tato Beverly. Kdyby ses jím chtěl udusit!

A právě tato druhá Beverly naposled zvedla pásek – ten pásek, jejž on používal na její zadek, nohy, prsa. Ten pásek, jejž na ni v posledních čtyřech letech použil nesčetněkrát. Kolik ran jsi dostala, to záleželo na tom, jak moc jsi co zbabrala. Přišel Tom domů, a večeře byla studená? Dvakrát páskem. Pracovala Beverly v ateliéru dlouho do noci, a zapomněla zavolat domů? Třikrát páskem. A podívejme se na to – Beverly zase dostala pokutu za parkování. Jednou páskem… přes prsa. Byl hodný. Zřídkakdy udělal modřiny. A ano, tolik to nebolelo. S výjimkou ponížení. To bolelo. A co bolelo ještě víc, bylo vědomí, že část jí samotné po bolesti bažila. Bažila po ponížení.

Nakonec alespoň za všechno zaplatí, pomyslela si a švihla.

Mířila nízko, ze strany, a pásek mu přistál s řízným a těžkým zvukem na varlatech, se zvukem, jako když se metlou klepe koberec. A to úplně stačilo. Z Toma Rogana okamžitě vyprchala veškerá bojovnost.

Tence, bezmocně zaječel a padl na kolena, jako kdyby se chtěl pomodlit. Ruce si držel mezi nohama. Hlavu měl zakloněnou, žíly na krku naběhly.

Ústa přijala tragickou masku bolesti. Levé koleno dopadlo přímo na silný ostrý střep rozbité láhve od parfému; tiše se převalil na bok jako velryba. Jednou rukou si pustil varlata, aby se mohl chytit za koleno, z něhož stříkala krev.

To je krve, pomyslela si. Bože, vždyť on krvácí všude.

Ale přežije to, odpověděla chladně ta nová Beverly, jež byla nepochybně zrozena telefonickým zavoláním Mikea Hanlona. Chlápci jako on přežijí vždycky. Jen odtud koukej zmizet dřív, než se rozhodne, že si chce ještě chvíli hrát. Nebo než si dojde do sklepa pro winchestrovku.

Odstoupila a ucítila bodnutí bolesti na chodidle, jak stoupla na střepinu skla z rozbitého zrcadla toaletního stolku. Sklonila se ke kufru, aby si vytáhla kapesník. Vycouvala ze dveří a k hale. Kufr držela oběma rukama před sebou a ten jí při každém kroku narážel do holení. Jakmile došla ke schodišti, otočila se a rychle sešla, aniž se rozmýšlela. Měla pocit, že v ní stejně nezůstaly žádné souvislé myšlenky, alespoň ne na nějakou dobu.

Pocítila na noze slabý dotek a zaječela.

Sklonila se a zjistila, že to je jen konec pásku, který stále ještě měla omotaný kolem ruky. V temnotě vypadal víc než jindy jako mrtvý had. Hodila ho přes zábradlí, ve tváři škleb odporu. Zahlédla, jak dopadl ve tvaru S na koberec v hale.

U paty schodiště uchopila zkříženýma rukama límec své bílé noční košile a přetáhla si ji přes hlavu. Byla zakrvavená a už by ji nemohla mít na sobě ani o vteřinu déle, za žádných okolností. Odhodila ji a košile přistála na umělé květině vedle dveří do obývacího pokoje jako zvláštní krajkový padák. Nahá se sehnula ke kufru. Bradavky měla studené, tvrdé jako skleněnky.

„BEVERLY, OKAMŽITĚ POJĎ SEM NAHORU!“

Zalapala po dechu, trhla sebou a rychle se obrátila ke kufru. Jestli měl dost síly takhle zařvat, pak měla mnohem méně času, než si myslela. Otevřela kufr, vybrala z něj kalhotky, blůzu a starší džíny. Všechno na sebe nasoukala vestoje u dveří, oči nespouštěla ze schodů.

Ale Tom se nahoře neobjevoval. Ještě dvakrát vyštěkl její jméno a ona sebou při zvuku jeho hlasu vždycky cukla, oči zmučené, a nevědomky ohrnula rty a vycenila zuby.

Jak nejrychleji mohla, pozapínala knoflíky blůzy. Dva horní knoflíky chyběly (je to ironie, jak málokdy si něco zašila) a pomyslela si, že musí určitě vypadat jako štětka na půl úvazku, která hledá ještě jednu poslední rychlovku, než to pro tuhle noc zabalí – ale bude to muset stačit.

„ZABIJU TĚ, TY DĚVKO! TY DĚVKO JEDNA ZASRANÁ!“

Zaklapla kufr a zacvakla zámky. Rukáv blůzy visel ven jako přiskřípnutý jazyk. Rychle se rozhlédla v obavách, že tento dům už nikdy neuvidí.

Zjistila, že to pomyšlení je úlevné, a tak otevřela dveře a vyšla ven.

Byla už o tři bloky dál, kráčela bez jakékoliv jasné představy, kam jít, když tu si uvědomila, že je bosá. V pořezané noze – levé – ji tupě bodalo. Potřebuje nutně sehnat něco na nohy – a to jsou skoro dvě hodiny v noci. Peněženku i kreditní karty nechala doma. Prohledala kapsy džín a našla jen pár žmolků tkaniny. Neměla u sebe ani vindru, natož pár centů. Rozhlédla se po obytné čtvrti, v níž se nacházela – hezké domy, udržované trávníky a květiny, temná okna.

A najednou se začala smát.

Beverly Roganová si sedla na nízkou kamennou zídku, kufr postavený mezi špinavýma nohama, a smála se. Hvězdy svítily, a jak jasně! Zaklonila hlavu a smála se na ně – a ten divoký jásot ji propíral jako příbojová vlna, jež zvedne, nese a pročistí; je to tak mocná síla, že jakákoliv vědomá myšlenka je předem ztracená; za ni myslí krev a její mocný hlas k ní hovořil nějakým neurčitě toužebným způsobem, ačkoliv o jakou touhu mělo jít, to ani nevěděla, ani se o to nestarala. Stačil ten pocit horkosti, který ji plnil naléhavostí. Touha, pomyslela, a uvnitř ní ta příbojová vlna jásotu jako by nabírala na rychlosti a odnášela ji dál a dál k nevyhnutelné srážce.

Smála se na hvězdy, vyděšená, ale volná, její strach byl ostrý jako bolest a blažený jako zralé podzimní jablko, a když se v ložnici domu, na jehož zídce seděla, rozsvítilo světlo, popadla kufr a odběhla do noci, přitom se stále smála.

6

Bill Denbrough odjíždí

Odjet? opakovala Audra. Pohlédla na něj, zmateně a trochu ustrašeně, a pak zvedla bosé nohy a složila je pod sebe. Podlaha byla studená. Když už na to přijde, byla studená vlastně celá chata. Na jihu Anglie bylo výjimečně vlhké a studené jaro a Bill Denbrough stále častěji při ranních a večerních procházkách zjišťoval, že myslí na Maine…, že jakýmsi překvapivě neurčitým způsobem myslí na Derry.

Chata měla mít ústřední topení – alespoň ten inzerát to uváděl – a v malém suterénu každopádně kotel stál, zasunutý v prostoru, jenž kdysi sloužil jako uhelna. Ale měli s Audrou brzy zjistit, že britská představa ústředního topení naprosto není totožná s americkou. Britové jsou nepochybně přesvědčeni, že ústřední topení funguje, pokud ráno, když přijdou do koupelny, nemusejí v umyvadle rozbíjet škraloup ledu, aby se mohli umýt. A teď bylo právě ráno – čtvrt na osm – a Bill před pěti minutami zavěsil telefon.

„Bille, ty nemůžeš jen tak odjet. To přece víš.“

„Musím.“ Na druhém konci pokoje byla nízká skřínka s přihrádkami. Šel k ní, vzal z horní přihrádky láhev whisky a nalil si panáka. Trochu tekutiny mu přeteklo přes okraj skleničky. „Sakra,“ zamumlal.

„Kdo ti to telefonoval? Čeho se bojíš, Bille?“

„Já se nebojím.“

„Ne? To se ti vždycky takhle třesou ruce? A to si vždycky dáváš před snídaní prvního panáka?“

Přešel ke svému křeslu, župan na něm vlál, a posadil se. Snažil se usmát, ale byl to jen nezdařený pokus, který okamžitě vzdal.

V televizi přednášel hlasatel obvyklou ranní dávku špatných zpráv, než se propracoval k fotbalovým výsledkům z předchozího večera. Když přijeli do malé předměstské osady Fleet, měsíc předtím, než mělo začít natáčení, oba se podivovali technické kvalitě anglické televize – na dobré značce televizního přijímače byl skutečně obraz dokonalý, jen do něj vstoupit. Má to víc řádků nebo co, řekl Bill. Nevím, co to má, ale je to vynikající, odpověděla Audra. To bylo ještě předtím, než zjistili, že program sestává hlavně z takových amerických pořadů, jako je Dallas, a z nekonečných britských sportovních podniků, od záhadných a únavných (mistrovství v házení šipek, kde všichni soutěžící vypadali jako zápasníci sumo s vysokým tlakem) až po jen únavné (anglický fotbal byl špatný a kriket ještě horší).

„Hodně jsem v poslední době myslel na domov,“ Bill usrkl ze skleničky.

„Domov?“ zdála se tak dokonale zmatená, až se musela zasmát.

„Ubohá Audro! Vzala sis toho člověka před skoro jedenácti lety, a nevíš o něm ani zbla. Copak to nemůžeš pochopit?“ Opět se zasmál a dopil. Něco v jeho smíchu ji trochu zneklidňovalo, stejně jako ji zneklidňovala ta sklenička whisky v jeho ruce v tuto ranní hodinu. Smích zněl tak, jako by měl přejít do bolestného vytí. „Jen by mě zajímalo, jestli i jiní lidé mají muže a ženy, co zjišťují, jak málo o sobě vědí. Asi to tak bude.“

„Bille, ty přece víš, že tě mám ráda. Na těch jedenáct let až dost.“

„Já vím.“ Usmál se na ni – měl jemný, znavený a trochu ustrašený úsměv.

„Prosím. Prosím, pověz mi, o co jde.“

Pohlédla na něj oddanýma šedýma očima z křesla v pronajaté chatě, nohy složené pod sebou a přikryté noční košilí, žena, již miloval, oženil se s ní a pořád ji miluje. Chtěl by proniknout jejíma očima, aby zjistil, co ví. Snažil se dívat se na všechno jako na nějaký příběh. To mu sice šlo, ale zároveň mu bylo jasné, že ho bude těžko prodávat.

To byl jednou jeden chudý chlapec ze státu Maine, co se na stipendium dostal na univerzitu. Celý život si přál stát se spisovatelem, když se ale zapsal na literární kurzy, zjistil, že je jako trosečník bez kompasu na neznámém a děsivém ostrově. Tak tady máme jednoho, co chce být Updikem. Tu zase jiného aspirujícího na Faulknera z Nové Anglie – jenomže chce sepisovat romány o neradostném životě chudiny ve volných verších. A tady je jedna dívčina, která obdivuje Joyce Carol Oatesovou – avšak s pocitem, že zatímco Oatesová vyrůstá ze společnosti plné sexu, ona je v „literárním smyslu radioaktivní“. Oatesová není schopna být slušná, říká tato dívenka. Ona bude slušnější. Pak tu máte jednoho tlustého prcka, jenž neumí nebo nechce mluvit normálně, jen mumlá. A ten napsal jednu hru, kde je devět postav. Každá z těchto postav řekne jen jedno slovo. Návštěvníci představení postupně přicházejí na to, že když se tato jednotlivá slova sestaví do věty, vyjde z toho slogan „Válka je nástrojem všech sexem posedlých obchodníků se smrtí“. A tento hoch dostává jedničky od člověka přednášejícího v kurzu Eh-141 (seminář kreativního psaní). Tento učitel už publikoval čtyři knížky básní a vlastní absolventskou práci, všechno v univerzitním nakladatelství. Kouří marjánku a nosí velký odznak mírového hnutí. Hru mumlajícího hocha uvedla jedna partyzánská divadelní skupina v době stávky za ukončení vietnamské války, jež přerušila chod výuky v květnu 1970.

Jednu z postav hrál právě tento učitel.

Bill Denbrough dosud napsal jednu povídku s námětem záhada zamčeného pokoje, tři science-fiction příběhy a několik hororových povídek, kde se nechal výrazně inspirovat Edgarem Allanem Poem, H. P. Lovecraftem a Richardem Mathesonem – v pozdějších letech podotýkal, že tyto povídky byly něco jako pohřební povoz z poloviny devatenáctého století, vybavený kompresorovým vstřikováním paliva a nalakovaný metalízou.

Za jednu z povídek dostal dvojku.

„Tahle je lepší,“ napsal učitel na titulní stranu. „V útoku mimozemšťanů poznáváme kruh zla, kde násilí plodí násilí; líbila se mi zvláště kosmická loď s ‚jehlovým nosem‘ jako symbol sociálně-sexuální invaze. I když tato myšlenka nese v sobě poněkud zmatený podtext, je zajímavá.“

Ostatní práce nedostaly lepší známku než trojku.

Konečně jednoho dne ve třídě vstal ve chvíli, kdy už asi sedmdesát minut probíhala diskuse o motivu z díla bledé dívky, kde si kráva prohlíží na pustém poli zapomenutý či vyhozený blok motoru (možná to je, ale nemusí být, po nukleární válce). Bledá dívka, která kouřila jednu winstonku za druhou a občas si mačkala uhry, jež jí vyrážely na spáncích, trvá na tom, že tato scéna má sociálně-politický podtext ve stylu raného Orwella.

Větší část třídy – včetně učitele – souhlasí, ale diskuse se přesto vleče dál.

Když Bill povstane, všichni na něj pohlédnou. Je vysoký a v určitém smyslu je zjevem.

S pečlivou artikulací, bez koktání (už více než pět let nekoktal) pronesl: „Tomu vůbec nerozumím. Nerozumím ničemu z toho. Proč musí být nějaký příběh sociálně-tento? Politika… kultura… historie… Copak to nejsou přirozené součásti jakéhokoliv příběhu, pokud je vyprávěn správně? Totiž…“ Rozhlédl se po třídě, zaregistroval nepřátelské pohledy a smutně si uvědomil, že to všichni berou jako nepřátelský útok. A možná to i je nepřátelský útok. Uvědomil si, že si možná myslí, že v jejich středu je nějaký sexem posedlý obchodník se smrtí. „Totiž… copak nemůžete příběh prostě nechat příběhem?“

Nikdo neodpověděl. Zavládlo ticho. A on tu stojí, pohlíží z jednoho studeného páru očí na druhý. Bledá dívka vyfukuje kouř a odklepává cigaretu do popelníku, který si přinesla ve vlastním baťůžku.

Konečně učitel, jako kdyby promlouval k dítěti, jež má bezdůvodný či nevysvětlitelný záchvat vzteku, měkce řekne: „Ty věříš, že William Faulker prostě jen vyprávěl příběhy? Věříš, že Shakespeare měl zájem jen vydělat si prachy? No prosím tě, Bille. Řekni nám, co si o tom myslíš.“

„Myslím, že to je dost blízko pravdě,“ prohlásil Bill po delší pauze, kdy poctivě zvažoval otázku, a v očích jim mohl číst něco jako prokletí.

„Myslím,“ učitel si pohrával s perem a usmíval se přimhouřenýma očima na Billa, „že se ještě musíš hodně, hodně učit.“

Odněkud ze zadních řad se ozval potlesk.

Bill odešel…, ale příští týden se vrátil, rozhodnutý vydržet. Napsal mezitím povídku s názvem „Temnota“, příběh o malém chlapci, který objeví ve sklepě svého domu příšeru. Chlapec se jí postaví, bojuje s ní a nakonec ji zabije. Při psaní povídky cítil cosi jako posvátné vytržení; měl dokonce pocit, že ani tak příběh nevypráví, ale spíš ho nechává sebou protékat. V jednom místě odložil pero a vzal svou horkou a bolavou ruku na studený prosincový vzduch, kde se z ní v důsledku změny teploty téměř začalo kouřit. Neklidně přecházel, zelené boty mu ve sněhu vrzaly jako panty, které potřebují namazat, a hlava mu praskala pod náporem příběhu; je až děsivé, jak moc to z ní musí ven. Měl pocit, že pokud se skrze horečně píšící ruku nepodaří tomu příběhu uniknout, vytlačí mu jeho potřeba vyběhnout a být konkrétní oči z hlavy. „Vymačká mi z ní i mozek,“ sděloval větrné a mrazivé temnotě a trochu se zasmál roztřeseným smíchem. Uvědomil si, že právě přišel, jak na to – po deseti letech snažení náhle nalezl startovní knoflík na onom obrovském nečinném buldozeru, který mu dosud v hlavě zabíral tolik místa. Teď ho nastartoval. Začíná ho túrovat. Není to nic hezkého, takový obrovský stroj. Taky nebyl vyroben proto, aby se v něm vozila děvčata na rande. Není to žádný symbol postavení. Znamená práci. Je schopen za sebou nechávat rozvaliny. Nedá-li pozor, rozvalí jeho.

Vrátil se domů a dokončil „Temnotu“ v horečném tempu. Psal do čtyř do rána a nakonec usnul nad notesem. Kdyby mu někdo řekl, že vlastně píše o svém bratru Georgeovi, jistě by byl překvapen. Na George už nepomyslel dlouhé roky – alespoň o tom byl upřímně přesvědčen.

A povídka se od učitele vrátila se známkou 5 na titulní straně. K tomu byla připsána dvě slova velkými písmeny. Jedno vykřikovalo BRAK, druhé ŠKVÁR.

Bill vzal patnáctistránkový rukopis a otevřel dvířka kamen. Už ho téměř házel dovnitř, když mu došla absurdita vlastního konání. Posadil se do své houpací židle, zahleděl se na plakát skupiny Grateful Dead a začal se chechtat. Brak? No a? Tak je to brak! Všude je ho plno! Bill se rozchechtal, až se mu začaly po tvářích koulet slzy.

Přepsal titulní stranu, na níž bylo učitelovo hodnocení, a povídku poslal do jednoho pánského časopisu, který se jmenoval Bílá kravata (i když podle obsahu by se měl jmenovat spíš Nahotinky, co vypadají jako zfetované). Jeho rozdrbaná příručka, průvodce literárním trhem Writer’s Market, uváděla, že tento časopis kupuje horory a ve dvou číslech, jež sehnal v místní samoobsluze, skutečně našel mezi nahotinkami a inzeráty na pornofilmy a tabletkami na potenci čtyři hororové povídky. Jedna z nich, od muže jménem Dennis Etchinson, byla vlastně docela dobrá.

Povídku „Temnota“ odeslal bez jakýchkoliv opravdových nadějí – poslal už dříve do různých časopisů řadu dobrých povídek a všechny byly odmítnuty –, a byl tedy navýsost překvapen a potěšen, když mu redaktor literární části časopisu napsal, že povídku kupuje za dvě stě dolarů splatných při zveřejnění. Sekretář redaktora přiložil krátký dopis, kde povídku označil za „sakra nejlepší horor od doby, kdy Ray Bradbury napsal ‚Džbán‘. Pak ještě dodal: „Škoda že to bude číst po celé zemi jen asi sedmdesát lidí,“ ale to bylo Billu Denbroughovi jedno. Dvě stě dolarů!

Šel si ke studijnímu asistentovi pro výstupní list z kurzu Eh-141. Asistent mu ho vypsal. Bill připnul výstupní list k blahopřejné poznámce redaktora a oboje vyvěsil na tabuli na dveřích kabinetu svého učitele. V rohu tabule zahlédl protiválečnou karikaturu. A náhle, jako by mu prsty začaly jednat samy o sobě, vytáhla ruka z náprsní kapsy pero a připsala přes karikaturu následující slova: Pokud by se někdy měly fikce a politika stát navzájem zaměnitelnými, tak se zabiji, protože nevím, co bych dělal. Politika se totiž stále mění. Příběhy nikdy. Chvíli zaváhal a pak trochu zlomyslně (ale nemohl si pomoci) doplnil: Ještě se musíte hodně, hodně učit.

Výstupní list se mu vrátil školní poštou o tři dny později. Učitel ho podepsal. Do kolonky označené Známka v době výstupu mu nenapsal trojku, která by tam za uplynulé období patřila, nýbrž další důraznou pětku přes celou kolonku. Pod ní bylo dopsáno: Denbroughu, skutečně si myslíš, že peníze něco o něčem dokazují?

„No jistěže ano,“ řekl Bill Denbrough svému prázdnému bytu a znovu se bláznivě rozchechtal.

V posledním ročníku se pak odvážil začít psát román, neboť neměl nejmenší potuchy o tom, do čeho se pouští. Prošel touto zkušeností s odřenýma ušima…, ale živý a s rukopisem o téměř pěti stech stranách. Poslal ho do nakladatelství Viking Press s vědomím, že to bude první z mnoha zastávek této knihy, neboť je to duchařina… Ale líbila se mu značka nakladatelství, tak může začít právě u něj. Viking knihu koupil… a Bill Denbrough vstoupil do pohádkového příběhu. Člověk, známý kdysi pod přezdívkou Bill Kokta, se stal ve třiadvaceti letech úspěšným. O tři roky později a o pět tisíc kilometrů na jih od Nové Anglie si získal další zvláštní druh proslulosti, když si vzal za manželku ženu, jež byla filmovou hvězdou a pět let jeho průvodkyní hollywoodským filmovým světem.

Publicisté ze společenských sloupků novin jim dávali sedm měsíců. Jediné, o co se přeli, bylo, zda jejich manželství bude ukončeno rozvodem, či anulováním. Přátelé (a nepřátelé) na obou stranách měli skoro stejné argumenty. I když se nebral v úvahu věk, byly rozdíly mezi nimi nápadné. On byl vysoký, již trochu plešatěl a trochu tloustl. Ve společnosti mluvil pomalu a občas i téměř nesrozumitelně. Audra měla tiziánovou hřívu, majestátní postavu a nádherný zjev – vypadala spíše jako příslušnice nějaké polobožské nadrasy než jako pozemská žena.

Byl angažován, aby napsal scénář svého druhého románu Černé peřeje (hlavně proto, že právo vypracovat alespoň první návrh scénáře bylo součástí autorských práv, a to i přes skučení jeho agentky, že není při smyslech), a ukázalo se, že Billův první návrh nakonec dopadl poměrně dobře. Byl pozván do městečka studia Universal, aby provedl další přepracování a účastnil se schůzí produkce.

Jeho agentkou je malá žena jménem Susan Brownová. Je vysoká přesně sto padesát centimetrů. Má úžasnou energii a také úžasné pochopení pro druhé. „Nedělej to, Billy,“ radí mu. „Vybodni se na to. Mají v tom spoustu peněz a vždycky si najdou někoho dobrého, kdo jim scénář napíše. Třeba dokonce Goldman.“

„Kdo?“

„William Goldman. Jediný dobrý spisovatel, který tam kdy jel a povedlo se mu oboje.“

„O čem to teď mluvíš, Suze?“

„Jel tam a přežil to. Šance na oboje jsou asi jako šance při rakovině plic – dá se zvládnout, ale kdo by to zkoušel? Dojedeš na sex a chlast. Nebo na nějaké fajnové nové drogy.“ Fascinující hnědé Susaniny oči na něj vymlouvavě zíraly. „A kdyby se nakonec ukázalo, že tu práci dostane nějaký pisálek a ne někdo jako Goldman, tak co? Knížka už je tady v regálu. Nemohou v ní změnit ani slovo.“

„Susan –“

„Billy, poslouchej mě! Vezmi peníze a utíkej. Jsi mladý a silný. Zrovna jako oni. Ty tam pojedeš a oni tě nejdřív zbaví sebeúcty a pak schopnosti napsat rovně řádku od bodu A do bodu B. A konečně – budou to na tebe zkoušet. Ty píšeš jako dospělý, ale jsi jen dítě s velmi vysokým čelem.“

„Musím tam jet.“

„Uprd se tu teď někdo?“ opáčila. „Musel, protože to tu sakra smrdí.“

„Já jsem se uprd. Prostě tam musím.“

„Ach Bože!“

„Musím odjet z Nové Anglie.“ Bojí se to říci – je to jako vyslovit kletbu – ale musí jí to říci. „Musím odjet z Maine.“

„Proč, proboha?“

„Nevím, prostě musím.“

„Mluvíš o něčem reálném, Billy, nebo prostě mluvíš jako spisovatel?“

„Je to reálné.“

Během této konverzace jsou spolu v posteli. Má prsa malá jako broskvičky, sladká jako broskvičky. Miluje ji hodně, i když ne oním skutečně správným způsobem milování, jak oba vědí. Sedí, má košilku na klíně a zapaluje si cigaretu. Pláče, ale Bill pochybuje, zda ví to, co ví on. Jen se jí v očích zračí takový lesk. Nebylo by taktní zmiňovat se o tom, proto je zticha. Nemiluje ji tím skutečně správným způsobem, ale dělá si o ni velkou starost.

„Tak si jeď,“ říká suše, prakticky, zatímco se k němu otáčí zády. „A zavolej mi, až budeš hotový, jestli budeš ještě mít dost síly. Přijedu a posbírám ty kousky, co z tebe zůstanou. Jestli vůbec něco zůstane.“

Filmová verze Černých peřejí se jmenuje Jáma černého démona a do hlavní role je obsazena Audra Phillipsová. Ten název je strašný, film sám je ale nakonec docela dobrý. A jediné, o co Bill v Hollywoodu přijde, je srdce.

„Bille,“ říká znovu Audra a vyprošťuje jej ze vzpomínek. Všiml si, že vypnula televizi. Vyhlíží z okna a sleduje, jak se na sklo tiskne mlha.

„Vysvětlím ti, co budu moct,“ slíbil. „To si zasluhuješ. Ale nejdřív pro mě udělej dvě věci.“

„Dobře.“

„Nejdříve si nalej ještě jeden šálek čaje a vyprávěj mi, co o mně víš. Nebo co si myslíš, že víš.“

Pohlédla na něj zmateně a přešla k prádelníku.

„Vím, že jsi ze státu Maine,“ začala a současně si nalévala z konvice čaj. Nebyla Angličanka, ale v hlase měla trochu anglického akcentu – zbylo jí to ještě z role, kterou hrála v Mansardě, což byl film, který sem přijeli točit. Byl to první Billův původní scénář. Nabízeli mu také vedení režie, ale zaplaťpánbů to odmítl; kdyby teď odjel, všechno by se zkomplikovalo ještě víc. Bylo mu jasné, co by prohlašovali, celá parta. Billy Denbrough konečně ukázal, jaký je doopravdy. Jen další zasraný spisovatel, pošuk jako prdel.

Bůh je mu svědkem, že právě teď se jako pošuk cítil.

„Pak vím, že jsi měl bratra, měl jsi ho moc rád a on umřel,“ pokračovala Audra. „Vím, že jsi vyrůstal ve městě Derry, dva roky po bratrově smrti jste se přestěhovali do Bangoru, a když ti bylo čtrnáct, tak jste se přestěhovali do Portlandu. Vím, že otec ti zemřel na rakovinu plic, když ti bylo sedmnáct. Když jsi ještě byl na univerzitě, napsal jsi bestseller, z něhož sis zaplatil stipendium, a pracoval jsi na poloviční úvazek v textilce. To pro tebe muselo být asi dost zvláštní…, ta změna příjmů. Výhledově.“

Vrátila se na druhou stranu pokoje a pak to v její tváři spatřil: vědomí skrytých prostor mezi nimi.

„Vím, že o rok později jsi napsal Černé peřeje a pak jsi přijel do Hollywoodu. A týden před začátkem natáčení filmu ses setkal s velmi zvláštní ženou jménem Audra Phillipsová, která toho trochu věděla o tom, čím jsi musel projít – jakou bláznivou dekompresí –, protože ještě před pěti lety byla obyčejnou Audrey Philpottovou. A tato žena se potápěla –“

„Audro, prosím, neříkej to.“

Oči měla klidné, vydržela jeho pohled. „A proč ne? Mluvím přece pravdu. Potápěla jsem se. Dva roky předtím, než jsem poznala tebe, jsem objevila amfetamin, o rok později pak kokain, a ten byl ještě lepší. Amfetamin ráno, kokain odpoledne, večer víno a do postele valium. Audřiny vitaminy. Příliš mnoho důležitých interview, příliš mnoho dobrých rolí. Tak jsem se podobala jedné postavě z románu Jacqueliny Sussanové, až je to k neuvěření. Víš, jak dnes na tu dobu myslím, Bille?“

„Ne.“

Usrkla čaje, nespustila však z něj oči a ušklíbla se. „Bylo to, jako kdybych utíkala po pohyblivém chodníku na letišti v Los Angeles. Chápeš to?“

„Ani ne, ne.“

„Je to pohyblivý pás. Dlouhý asi půl kilometru.“

„Já vím, jak vypadá, ale nechápu, co chceš –“

„Ty prostě stojíš a on tě unáší někam do prostoru výdeje zavazadel. Když ale nechceš, tak nemusíš jen tak stát. Můžeš po něm jít. Nebo utíkat. A zdá se ti, že prostě buď jdeš normální chůzí, nebo že normálně utíkáš či klušeš – to je jedno –, protože tělo zapomíná, že ve skutečnosti přičítáš svou rychlost k pohybu chodníku. Proto mají na konci ty značky ZPOMAL, POHYBLIVÝ CHODNÍK. Když jsem tě poznala, měla jsem pocit, jako kdybych právě vyběhla z konce takového pohyblivého chodníku na podlahu, která se už nepohybuje. Ocitla jsem se mimo, tělo deset kilometrů před nohama. To pak neudržíš balanc. Dříve či později upadneš na obličej. Jenže já neupadla. Protože tys mě chytil.“

Odsunula šálek a zapálila si cigaretu, ale oči z něho nespouštěla. Zahlédl ve světle plamínku zapalovače, který uhnul nejprve doleva od konce cigarety a pak doprava, než ji našel, jak se jí třesou ruce.

Zhluboka potáhla a pak prudce vyfoukla šňůru kouře.

„Co já o tobě vím? Vím, že jsi vypadal, že máš všechno pod kontrolou, to vím. Nikdy jsi nespěchal pro další skleničku, na další schůzi či na další večírek. Zdálo se, že sis jistý, že ty všechny věci tam pořád budou…, když se ti jich zachce. Mluvil jsi pomalu. Částečně v tom byla ta unylost z Nové Anglie, z Maine, jistě, ale z větší části jsi to byl prostě ty sám. Ty jsi byl první muž, který se odvažoval mluvit pomalu, s nímž jsem se tam poznala. Musela jsem zpomalit a naslouchat. Podívala jsem se na tebe, Bille, a hned jsem uviděla někoho, kdo by nikdy neutíkal po pohyblivém chodníku, protože mu je jasné, že ho stejně donese, kam bude chtít. Zdál ses naprosto nedotčený napětím a hysterií. Nepronajal sis rollse, takže jsi  mohl v sobotu odpoledne zajet na Rodeo Drive v autě z půjčovny. Neměl jsi tiskového agenta, co by strkal klepy do Hollywoodského reportéra nebo do Variety. Nikdy jsi nebyl v televizi v Carsonově show.“

„Oni tam ani spisovatelé nesmějí, pokud neumějí ohýbat lžíce nebo provádět triky s kartami,“ řekl s úsměvem.

Myslel si, že se usměje, zůstávala však vážná. „Věděla jsem, že jsi po ruce, když tě potřebuji. Když jsem vylítla z konce toho chodníku jako O. J. Simpson v té staré reklamě na Hertze. Možná jsi mne zachránil před špatnou tabletkou, když jsem přebrala alkoholu. Možná že bych to naopak zvládla sama a tohle všechno je z mé strany jen jedna velká dramatizace. Ale… nemyslím si to. Ne vnitřně.“

Potáhla z cigarety, teprve podruhé.

„Vím, že od té doby jsi tady pro mě. A já jsem tady pro tebe. V posteli nám to jde. Ale jde nám to i mimo ni, a to tedy vypadá na velkou věc. Mám pocit, že s tebou mohu zestárnout a zůstat přitom statečná. Vím, že piješ moc piva a málo cvičíš; vím, že někdy máš v noci ošklivé sny –“

Vylekal se. Ošklivě se vylekal. Téměř vyděsil.

„Nikdy nemívám sny.“

Usmála se.

„To můžeš říkat reportérům, když se tě ptají, odkud bereš svoje nápady. Ale není to pravda. Pokud ovšem nemáš bolesti břicha, když začneš v noci úpět. A tomu nevěřím, Billy.“

„Mluvím ze spaní?“ zeptal se opatrně. Na žádné sny si nevzpomínal. Vůbec na žádné, ani hezké, ani ošklivé.

Audra přikývla. „Někdy. Nikdy ti však není rozumět. A několikrát jsi také plakal.“

Pohlédl na ni bezvýrazně. V ústech pocítil nepříjemnou pachuť; táhla se mu po jazyku až do hrdla, jako když se špatně zapije aspirin. Teď už tedy víš, jakou chuť má strach, pomyslel si. Asi si na tuto chuť bude muset zvyknout – pokud na to bude žít dostatečně dlouho.

Vzpomínky se náhle začínaly tlačit ven. Bylo to, jako by se mu v hlavě nadouval nějaký černý sak a hrozil vyplivnout jedovaté

(sny)

představy z podvědomí do mentálního zorného pole řízeného jeho racionálním bdělým mozkem – a stalo-li by se to najednou, mohl by z toho zešílet. Snažil se je potlačit a uspěl, ale předtím ještě uslyšel nějaký hlas – jako kdyby někdo zaživa pohřbený křičel zpod hlíny. Byl to hlas Eddieho Kaspbraka.

Zachránil jsi mi život, Bille. Tihle starší kluci, ti mě uštvou. Někdy se mi zdá, že mě chtějí doopravdy zabít –

„Ruce,“ pronesla Audra.

Bill se podíval na své ruce. Měl na nich husí kůži. Ne malé pupínky, ale obrovité zduřeniny jako vajíčka nějakého hmyzu. Oba na ně zírali, mlčky, jako kdyby si prohlíželi zajímavý muzejní exponát. Husí kůže pomalu mizela.

V tichu, jež následovalo, řekla Audra: „A vím ještě jednu věc. Dnes ráno ti někdo zavolal ze Států a řekl ti, abys mě opustil.“

Vstal, krátce pohlédl na láhev whisky, pak odešel do kuchyně a vrátil se se skleničkou oranžády. Díval se na ni: „Víš, že jsem měl bratra, a víš, že zemřel. Nevíš ale, že byl zavražděn.“

Audra zalapala po dechu.

„Zavražděn! Ach Bille, proč jsi mi nikdy –“

„Proč jsem ti to nikdy neřekl?“ Zasmál se – opět ten štěkavý zvuk. „Ani nevím.“

„Jak se to stalo?“

„Bydleli jsme tenkrát v Derry. Byly tam v ten čas záplavy, ale už ustupovaly, a George se nudil. Já byl nemocný, ležel jsem v posteli s chřipkou. Chtěl po mně, abych mu vyrobil z novin lodičku. Naučil jsem se to rok předtím na letním táboře. Řekl, že ji půjde pustit do strouhy na Witcham Street a Jackson Street, protože tam bylo ještě plno vody. Tak jsem mu tu lodičku udělal a on mi poděkoval a šel ven – to bylo naposledy, co jsem svého bratra George viděl živého. Kdybych neměl chřipku, možná bych ho býval mohl zachránit.“

Na chvíli přestal mluvit, pravou dlaní si třel levou tvář, jako kdyby zkoušel, zda je zarostlý.

Jeho oči, zvětšené skly brýlí, vypadaly zamyšleně…, avšak nedívaly se na ni.

„Stalo se to přímo na Witcham Street, nedaleko od křižovatky s Jacksonovou. Ten, kdo ho zabil, mu utrhl ruku asi tak, jako by školák ve druhé třídě utrhl křídlo mouše. Lékařská prohlídka zjistila, že zemřel buď hrůzou, nebo ztrátou krve. Pokud jde o mě, nedal bych ani šesták za to, že v tom je nějaký rozdíl.“

„Proboha, Bille!“

„Je mi jasné, že se divíš, proč jsem ti to nikdy neřekl. Pravda je, že sám ani nevím proč. Jsme spolu už jedenáct let a ty se až dnes dovídáš, co se stalo s Georgem. Já vím o tvé rodině všechno – i o tvých strýcích a tetách. Vím, že tvůj dědeček umřel v garáži v Iowa City, když se v opilosti pořezal motorovou pilou. Vím tyhle věci proto, že manželé o sobě za určitou dobu vědí téměř všechno bez ohledu na to, jak zaměstnaní jsou. Jsou-li někdy skutečně unaveni a přestanou poslouchat, nějak to stejně slyší – asi pomocí osmózy. Nebo myslíš, že to tak není?“

„Ne. Máš pravdu, Bille.“

„A my měli stále možnost povídat si spolu, viď? Myslím to tak, že ani jeden z nás nebyl nikdy tak otrávený, že by musela nastoupit osmóza, ne?“

„Nu, až dodneška jsem si to také myslela.“

„Počkej, Audro. Víš o všem, co se přihodilo v posledních jedenácti letech mého života. O každém kšeftu, každém mém nápadu, každé rýmě, každém příteli, každém člověku, který na mě byl zlý nebo se snažil být. Víš, že jsem spal se Susan Brownovou. Víš, že někdy mám plačtivou opici a že si desky pouštím moc nahlas.“

„Zvlášť Grateful Dead,“ řekla a Bill se usmál. Tentokrát mu úsměv vrátila.

„Víš také všechno o té nejdůležitější věci – o věcech, v něž doufám.“

„Ano, myslím, že ano. Ale tohle…“ Odmlčela se, potřásla hlavou a na chvíli se zamyslela. „Nakolik souvisí tenhle telefonní hovor s tvým bratrem, Billy?“

„Dovol, abych ti to řekl jinak. Nesnaž se mne zahnat doprostřed toho příběhu, to bys mě zavazovala. Je to tak velké… a tak… tak bizarně hrozné…, že se snažím to nějak zvládat. Víš… Nikdy mě nenapadlo ti o Georgeovi vyprávět.“

Pohlédla na něj se svraštělým obočím, lehce zavrtěla hlavou – já to nechápu.

„Audro, snažím se ti vyložit, že já jsem na George v posledních dvaceti letech nebo tak vlastně ani nepomyslel.“

„Ale vždyť jsi mi přece řekl, že jsi měl bratra jménem –“

„Jen jsem zopakoval určitý fakt. To bylo všechno. Jeho jméno bylo prostě slovo. Nevrhalo mi v mysli žádný stín.“

„Myslím si ale, že možná vrhalo nějaký stín na tvoje sny.“ Audra mluvila velice tiše.

„Myslíš to úpění? Ten pláč?“

Přikývla.

„Možná máš pravdu. Vlastně máš pravdu asi určitě. Ale sny, které si člověk nepamatuje, ty se přece nepočítají, ne?“

„Chceš mi opravdu tvrdit, že jsi na něj vůbec nikdy nepomyslel?“

„Ano, chci.“

Zavrtěla hlavou v jasně nevěřícném gestu. „Ani na ten strašný způsob jeho smrti?“

„Až do dnešního dne, Audro.“

Pohlédla na něj a opět zavrtěla hlavou.

„Zeptala ses mě před sňatkem, zda mám bratry nebo sestry, a já ti řekl, že jsem měl bratra, který zemřel, ještě když jsem byl malé dítě. Věděla jsi, že rodiče mi zemřeli, a sama máš tak velkou rodinu, že zabrala veškerou tvoji pozornost. Ale to není všechno.“

„Jak to myslíš?“

„Nejde jen o George v té černé díře. Já nemyslel za posledních dvacet let na celé Derry. Nemyslel jsem nikdy na lidi, se kterými jsem tam kamarádil – na Eddieho Kaspbraka, ukecaného Richieho, Stana Urise, Beverly Marshovou…“ Prohrábl si vlasy a nervózně se zasmál. „Je to jako mít tak silnou amnézii, že ani nevíš, že ji máš. A když zavolal Mike Hanlon –“

„Kdo je Mike Hanlon?“

„To je další kluk z té naší bandy, jak jsme se kamarádili – co jsem se s nimi kamarádil po Georgeově smrti. Není pochopitelně už žádný kluk. Nikdo už nejsme. To byl Mike, co volal, kabelem přes Atlantik. ‚Haló, dovolal jsem se do rezidence Denbroughových?‘ a já řekl, že ano, on se zeptal: ‚Bille? Jsi to ty?‘ a já přitakal, že ano, a on se představil: ‚Tady je Mike Hanlon.‘ Nic mi to neřeklo, Audro. Zrovna tak by to mohl být někdo, kdo prodává Britskou encyklopedii nebo desky Burla Ivese. Pak dodal: ‚Z Derry.‘ Když to vyslovil, tak to bylo, jako kdyby se někde uvnitř mě otevřely dveře a zasvítilo tam strašné světlo a já si ihned vzpomněl, o koho jde. Vzpomněl jsem si na George, vzpomněl jsem si na všechny ostatní. To všechno se stalo –“

Bill luskl prsty.

„Takhle. A bylo mi jasné, že mě požádá, abych přijel.“

„Vrať se do Derry.“

„Jo.“ Sundal si brýle, promnul si oči a hleděl na ni. Nikdy v životě ještě neviděla muže, který by byl takhle vyděšený. „Zpátky do Derry. Protože jsme si to slíbili,“ vysvětlil, „a je to pravda. My všichni jsme to slíbili. My všichni. My jako děti. Stáli jsme v tom potoku, co protéká Lady, drželi jsme se v kruhu za ruce a kusem skla jsme si nařízli dlaně, takže jsme byli jako parta dětí, co si hraje na pokrevní bratrstvo, jenomže to bylo doopravdy.“

Obrátil k ní dlaně a ona uprostřed nich uviděla hustý žebříček bílých linek, které mohly být jizvami po ranách. Držela jeho ruce – obě ruce – nesčíslněkrát, ale ještě nikdy si nevšimla těchto jizev, jež měl na dlaních. Byly sice nepatrné, ale přísahala by –

A ten večírek! Ten večírek!

Ne ten, kde se seznámili, i když tento druhý perfektně zapadal k onomu prvnímu, protože to byl večírek na rozloučenou u příležitosti ukončení natáčení filmu Jáma černého démona. Večírek byl hlučný a alkoholický, přesně jak bylo v daném prostředí zvykem. Byl možná méně protivný, než bývají podobné večírky v Los Angeles, protože natáčení šlo lépe, než se vůbec dalo předpokládat, a všichni to věděli. Pro Audru Phillipsovou probíhal ještě lépe, protože se právě zamilovala do Williama Denbrougha.

Jak se jmenovala ta samozvaná věštkyně? Nemohla si teď vzpomenout, ví jen, že to byla jedna z asistentek maskéra. Vzpomněla si, jak si ta dívka na večírku jednu chvíli strhla blůzu (a odhalila pod ní velmi filmová prsa) a uvázala si ji kolem hlavy jako cikánský šátek. Byla nadopovaná a přiopilá a všem pak četla z ruky po zbytek večera – vlastně dokud neodpadla.

Audra si teď nevzpomínala, zda jí věštila něco příjemného nebo nepříjemného, vtipného či hloupého: Sama byla toho večera dost namazaná. Ale pamatovala si ten moment, kdy ona dívka vzala Billovu ruku a porovnala ji s vlastní dlaní a prohlásila, že jsou naprosto stejné. Říkala, že jsou životní dvojčata. Pamatuje si, jak s určitou žárlivostí hleděla na tu dívku, jak sleduje čáry života na Billyho ruce exkluzivně nalakovaným nehtem – a pomyslela si, jak stupidní je to v této společnosti ztřeštěné filmové subkultury L. A., kde muži poplácávají ženám prsa stejně samozřejmě, jako jim poplácávají muži v New Yorku tváře! Ale v tom čtení z dlaně bylo něco intimního a mazlivého.

Tenkrát neměl Bill na dlaních žádné malé bílé jizvy.

Dívala se na celou tu šarádu žárlivým okem milenky a je si svou pamětí naprosto jista. Naprosto jista tímto faktem.

Řekla to Billovi.

Přikývl.

„Máš pravdu. Tenkrát tam nebyly. A i když to nemohu odpřisáhnout na sto procent, myslím, že tam nebyly ani včera v hospodě U Pluhu a trakaře, kde jsme se zase přetlačovali o pivo s Ralphem. Myslím, že bych si jich všiml.“

Zašklebil se na ni. Úšklebek byl suchý, bez humoru, spíš ustrašený. „Myslím, že se mi tam vrátily, jak Mike Hanlon zavolal. Jedině tak to mohu vysvětlit.“

„Bille, to přece není možné.“ Ale sáhla po balíčku cigaret.

Bill se díval na svoje dlaně. „Udělal to Stan. Nařízl nám dlaně kouskem střepu z láhve od kokakoly. Pamatuji si to jasně, jako kdyby to bylo dnes.“ Pohlédl na Audru a oči za skly brýlí měl bolestné a zmatené. „Pamatuji se, jak se ten kousek skla třpytil ve slunci. Byla to jedna z těch nových, čirých láhví. Předtím byly zelené, pamatuješ se?“ Zavrtěla hlavou, ale neviděl ji. Stále ještě studoval své dlaně. „Stan, to si pamatuji, se řízl do dlaní jako poslední, předstíral, že si místo naříznutí dlaně podřeže žíly v zápěstí. Byl to pochopitelně jen žert, ale já se k němu rozběhl…, abych ho zarazil. Protože na vteřinu nebo dvě se tvářil vážně.“

„Bille, prosím, ne,“ požádala tiše. Tentokrát si musela plamínek zapalovače uklidnit tak, že si pravičku uchopila v zápěstí levou rukou, jako když si policista přidržuje při míření revolver. „Jizvy se nemohou vracet. Ty buď jsou, nebo nejsou.“

„A ty jsi je snad předtím viděla, co? To mi chceš namluvit?“

„Byly velmi nezřetelné,“ řekla Audra ostřeji, než zamýšlela.

„Všichni jsme krváceli. Stáli jsme ve vodě, nedaleko od místa, kde Eddie Kaspbrak a Ben Hanscom a já jsme postavili tu přehradu, kde –“

„Nemyslíš toho architekta, že?“

„On se tak jmenuje nějaký architekt?“

„Ach bože, Bille, ten přece postavil nové komunikační středisko BBC. Pořád ještě se přou, zda to je sen, nebo potrat!“

„Dobře, nevím, jestli to je tenhle chlápek nebo někdo jiný. Nezdá se to pravděpodobné, ale mohl by to být on. Ten Ben, kterého jsem znával, byl dobrý na stavby. Stáli jsme tam, drželi se za ruce a já v levičce držel pravou ruku Bev Marshové a v pravé jsem tiskl levici Richieho Toziera. Stáli jsme ve vodě jako při jižanském křtu po návštěvě kázání ve stanu a vzpomínám si, že jsem viděl na horizontu věž derryského vodojemu. Vypadal celý bílý, jak asi jsou bílá roucha archandělů, a my jsme si slíbili, přísahali jsme si, že pokud by to nemělo skončit, pokud by se to mělo začít dít znovu, že… že se vrátíme. A že to uděláme znovu. A zastavíme to. Navždy.“

„Zastavíte co?“ vykřikla, náhle na něj rozzlobená. „Zastavíte co? O čem to tady do prdele meleš?“

„Raději ses neměla p-p-ptát –“ začal Bill, a vtom se zarazil. Uviděla, že má na tváři výraz zmatené hrůzy, rozléval se na ní jako skvrna. „Dej mi cigaretu.“

Podala mu balíček. Jednu si zapálil. Nikdy ho ještě neviděla kouřit cigaretu.

„A taky jsem koktal.“

„Ty jsi koktal!“

„Ano. Tenkrát. Říkala jsi, že jsem byl jediný člověk v L. A., který měl odvahu mluvit pomalu. Pravda je, že jsem se neodvažoval mluvit rychle. To nebyla reflexe. To nebyl úmysl. Nebyla to moudrost. Všichni napravení koktalové mluví velmi pomalu. Je to jeden z pomocných triků, který se dá naučit, jako je třeba myslet na příjmení těsně předtím, než se představím, protože koktaví lidé mají větší problémy s podstatnými jmény než jinými slovy a jméno, jež jim dělá největší potíže, je jejich vlastní jméno.“

„Koktal.“

Trochu se usmála, nepatrně, jako kdyby jí někdo vyprávěl vtip a jí nedošla pointa.

„Než George umřel, koktal jsem tak středně,“ řekl Bill a v mysli už začal slyšet slova zdvojeně, jako kdyby byla časově oddělena nekonečně malou pomlkou; slova hladce vycházela běžným tempem a kadencí, ale v duchu slyšel slova jako Georgie a středně překrývaně, bylo z nich Geo- -Geo-Georgie a stře-středně. „Chci říct, že jsem míval ošklivé momenty – hlavně když jsem byl ve škole vyvolaný, a zvláště když jsem znal odpověď a chtěl jsem ji vyslovit – ale většinou to šlo. Když George umřel, zhoršilo se mi to. A pak ve čtrnácti nebo v patnácti letech se mi to začalo zase zlepšovat. Začal jsem chodit v Portlandu na střední školu Chevrus, kde měli logopeda, paní Thomasovou, a ta byla skutečně výborná. Naučila mě pár dobrých triků. Jako třeba myslet na příjmení, než nahlas řeknu ‚Ahoj, já jsem Bill Denbrough‘. Učil jsem se francouzsky a ona mě naučila, jak přejít do francouzštiny, když se na nějakém slově zaseknu. To když člověk stojí jako největší pitomec na světě a říká znovu a znovu ‚t-t-ta kni-kni-kniha‘ jako prasklá deska, přejde na francouzštinu a z jazyka ti krásně vyplave ce livre. Fungovalo to vždycky. A když už to řekneš francouzsky, vrátíš se k angličtině a naprosto bez problémů to vyslovíš. Když se zarazíš na slově začínajícím na „s“, jako stát, sedět, můžeš ho spolknout – tát, tedět. Žádné koktání.

To všechno pomáhalo, ale hlavně šlo o to, že jsem zapomínal na Derry a všechno, co se tam dělo. Protože tehdy to zapomínání začalo. Když už jsme bydleli v Portlandu a já chodil na Chevrus. Nezapomněl jsem všechno najednou, ale když si to dnes uvědomím, tak bych mohl klidně říct, že se to stalo za pozoruhodně krátké časové období. Možná za necelé čtyři měsíce. Koktání a vzpomínky se vytratily společně. Někdo smyl tabuli a všechny staré rovnice zmizely.“

Dopil to, co mu ve skleničce zůstalo ze šťávy. „Když jsem se zakoktal u slova ‚ptát‘ před několika vteřinami, tak to bylo poprvé za možná jednadvacet let.“

Pohlédl na ni.

„Nejdřív jizvy, pak ko-koktání. Slyšíš t-t-to?“

„Děláš to naschvál!“ obvinila ho, ošklivě vylekaná.

„Ne. Myslím, že neexistuje způsob, jak o tom někoho přesvědčit, ale je to pravda. Koktání je legrační, Audro. A takové strašidelné. Na jedné úrovni si ani nejsi vědoma, že koktáš. Ale… je to také něco, co slyšíš ve vlastní mysli. Je to, jako by kousek mozku pracoval o trošičku s předstihem oproti zbývající části. Nebo jako jeden z těch rezonančních systémů, co si mládež v padesátých letech dávala do auťáků, kdy zvuk ze zadního reproduktoru vycházel o zlomek vteřiny p-po zvuku z předního r-reproduktoru.“

Vstal a neklidně začal přecházet po místnosti. Vypadal unaveně a ona si s jistým neklidem pomyslela, že v posledních třinácti letech vlastně pracoval dost usilovně, jako kdyby chtěl dohnat či ospravedlnit prostřednost svého talentu vášnivou dřinou téměř nonstop. Zjistila, že se jí hlavou honí podivné myšlenky, a snažila se je potlačit, ale nešlo to. Co když Billovi ve skutečnosti telefonoval Ralph Foster, který ho zval do hospody U Pluhu a trakaře na přetlačování nebo vrhcáby, nebo možná Freddie Fireston, producent Mansardy, že mají nějaký problém?

K čemu vedou takové myšlenky?

No přece k názoru, že celá tahle záležitost s Derry a Mikem Hanlonem není nic jiného než halucinace. Halucinace způsobená počátečním stadiem nervového zhroucení.

Ale co ty jizvy, Audro – jak je vysvětlíš? Má pravdu. Nebyly tam… a teď tam jsou. To je pravda, a ty to víš.

„Pověz mi ten zbytek. Kdo zabil George? Co jsi udělal ty a ostatní děti? Co jste si všichni slíbili?“

Došel k ní, poklekl před ní jako staromódní nápadník s nabídkou ke sňatku a vzal ji za ruce.

„Myslím, že bych ti to mohl říct,“ pronesl měkce. „Myslím, že kdybych opravdu chtěl, mohl bych. Větší část si nepamatuji ani dnes, ale jak začnu mluvit, tak se to vrací. Cítím ty vzpomínky…, jak čekají na znovuzrození. Jsou jako mraky plné deště. Jenomže tenhle déšť bude velmi špinavý. Rostliny, které by po takovém dešti měly vyrůst, by byly monstry. Možná že tomu budu moct čelit s ostatními –“

„Oni o tom vědí?“

„Mike řekl, že jim všem zavolal. Je přesvědčen, že přijedou všichni…, možná s výjimkou Stana. Řekl, že Stan mluvil do telefonu divně.“

„Mně to celé zní divně. Strašně mě děsíš, Bille.“

„Je mi to líto,“ a políbil ji. Bylo to jako dostat polibek od naprostého cizince. Přistihla se, že toho Mikea Hanlona nenávidí. „Myslím, že bych ti měl vysvětlit všechno, co jsem schopen; myslím si, že možná by bylo lepší tiše se odplížit do noci. Někteří z nás udělali asi právě tohle. Ale já musím odejít. A myslím si, že tam bude i Stan, ať už mluvil bůhvíjak divně. Nebo možná je to jen proto, že si nedovedu představit, že já bych nejel.“

„Je to kvůli tvému bratrovi?“

Bill pomalu zavrtěl hlavou.

„To bych ti mohl říct, ale byla by to lež. Měl jsem ho moc rád. Vím, jak divně to musí znít, když jsem ti řekl, že jsem na něj nepomyslel dvacet let nebo ještě déle, ale já toho kluka měl sakra rád.“ Trochu se usmál. „Byl to pošuk, ale já ho miloval. Chápeš to?“

Audra, která měla mladší sestru, přikývla. „Chápu.“

„Ale nejde o George. Neumím vysvětlit, o co vlastně jde. Já –“

Pohlédl z okna na ranní mlhu.

„Cítím se asi tak, jak se musí cítit pták, když přichází pád a jemu je jasné…, prostě nějak ví, že musí letět domů. To je instinkt, zlato…, a já asi věřím, že instinkty jsou pevnou kostrou veškerých našich projevů svobodné vůle. Pokud si nechceš pustit plyn, střelit se do hlavy nebo skočit do vody, nemůžeš na některé věci říct ne. Nemůžeš odmítnout si vybrat, protože není z čeho. Nemůžeš zarazit, aby se to dělo, zrovna tak jako nemůžeš v baseballu stát na domácí metě s pálkou v ruce a čekat, až tě míček napálí do hlavy. Já odjet musím. Ten slib… Mám ho v hlavě zaseknutý jako rybářský há-háček.“

Vstala a zvolna šla přímo k němu; cítila se velmi křehká, jako kdyby se měla zhroutit. Položila mu ruku na rameno a otočila si ho k sobě.

„Tak mě ale vezmi s sebou.“

Výraz strachu, který se mu na tváři objevil – ne strachu z ní, ale strachu o ni –, byl natolik upřímný, že od něho odstoupila, teď vlastně poprvé skutečně zděšená.

„Ne. Na to ani nemysli, Audro. Na to vůbec nemysli. Nepojedeš nikam a zvlášť ne pět tisíc kilometrů do Derry. Mám pocit, že na několik nejbližších týdnů bude Derry velmi ošklivým místem. Zůstaneš tady, vydržíš a vyřídíš za mě všechny omluvy, které bude třeba vyřídit. A slíbíš mi to teď hned!“

„A měla bych ti to slíbit, Bille?“ zeptala se, aniž z něho spustila oči. „Měla bych, Bille?“

„Audro –“

„Měla bych? Ty jsi něco slíbil a podívej se, do čeho ses dostal. Mně jsi také něco slíbil, protože já jsem tvoje žena a miluji tě.“

Manželovy obrovité ruce jí sevřely ramena. „Slib mi to! Slib! S-s-s-s- -s –“

Nemohla to už vydržet, to zaseknuté slovo, zaklesnuté v jeho ústech jako chycená a zmítající se ryba.

„Tak slibuji, stačí? Slibuji to!“ Propukla v pláč. „Jsi teď šťastný? Ach, bože! Jsi blázen, celá ta věc je bláznovství, ale slibuji to!“

Ovinul jí paži kolem ramen a odvedl ji ke gauči. Podal jí brandy. Trochu se napila, nechala se uklidnit.

„Kdy chceš odjet?“

„Dnes. Concordem. Stihnu to, jestli pojedu na Heathrow autem místo vlakem. Freddie chtěl, abych byl po obědě na place. Jdi tam před devátou – a nevíš o mně, jasné?“

Váhavě přikývla.

„Budu v New Yorku, než se to provalí. A v Derry mohu být před setměním, jestli chytnu správný p-p-přípoj.“

„A kdy tě zase uvidím?“ zeptala se měkce.

Objal ji a pevně ji k sobě přitiskl, ale na otázku neodpověděl.

DERRY: PRVNÍ MEZIHRA

„Kolik lidských zraků…

zahlédlo letmo vlastní tajnou

stavbu, jak léta ubíhají?“

Clive Barker,

Knihy krve

Úsek dále uvedený a veškeré další úseky označené Mezihra jsou vzaty z rukopisu „Derry: neautorizovaná historie města“ od Michaela Hanlona. Jde o nepublikovaný soubor poznámek a fragmentů rukopisu (jež se čtou téměř jako deníkové záznamy), nalezený v trezoru veřejné knihovny v Derry. Uvedeným titulem je nadepsán úvodní list nesvázané složky papírů, v nichž byly tyto poznámky uloženy, než se objevily zde. Nicméně autor sám se na několika místech svého díla o něm zmiňuje jako o „Derry: pohled zadními dveřmi pekla“.

Lze předpokládat, že pan Hanlon tak jako tak o zveřejnění těchto záznamů uvažoval.

2. ledna 1985

Může strašit v celém městě?

Strašit tak, jako se říká, že straší v některých domech?

Ne pouze v určité jednotlivé budově onoho města nebo na rohu některé ulice či na jediném hřišti na košíkovou v jednom jediném parku, kde koš beze dna ční v zapadajícím slunci jako obskurní a zakrvavený mučicí nástroj; ne pouze v nějaké jedné oblasti – ale všude. V celém městě.

Je to možné?

Slyšte:

Strašený: „Často pronásledovaný duchy nebo strašidly.“ Dle Funka a Wagnallse.

Strašící: „Neodbytně stále se vracející na mysl; nesnadně zapuditelné.“ Také Funk a jeho přítel.

Strašit: „Často se objevovat či vyskytovat jako duch.“ Ale – a to poslouchejte! – „Místo často navštěvované: letovisko, pracovna, zapadlá knajpa…“ Kurziva je pochopitelně moje.

A ještě jedno. A to je konečně ta pravá definice místa, kde straší, definice, z níž mám opravdový strach: „Místo, kde se krmí zvířata.“

Zvířata jako ta, co zmlátila Adriana Mellona a pak ho hodila z mostu?

Zvíře jako to, co pod tím mostem čekalo?

Místo, kde se krmí zvířata.

Co se krmí v Derry? Co se krmí městem Derry?

To je totiž dost zajímavé – nevěděl jsem, že je možné, aby někdo mohl být tak vyděšený, jako jsem já od té doby, co se to stalo s Adrianem Mellonem, a stále to trvá a funguje. Je to, jako kdybych spadl do nějakého příběhu, a přitom je každému jasné, že tento strach by měl přijít až na konci příběhu, kde příšera konečně vychází ven z šera lesa, aby se nasytila… pochopitelně vámi.

Vámi.

Ale jestliže tohle je vůbec příběh, pak to není žádný z oněch klasických plných ječení od Lovecrafta, Bradburyho či Poea. Nevím totiž sice všechno – ale vím toho hodně. To nezačalo v den, kdy jsem otevřel místní Noviny posledního září, přečetl si zápis z předběžného výslechu toho Unwina a uvědomil si, že klaun, co zabil George Denbrougha, se možná zase vrátil. Začalo to vlastně kolem roku 1980 – myslím, že to tenkrát se ve mně probudila nějaká část, jež spala…, protože jí bylo jasné, že nastal čas, kdy To se možná vrací.

Která část? Myslím, že ta, co má být na stráži.

Anebo to byl hlas té Želvy. Ano…, spíš si myslím, že to bylo tohle. Vím, že tomu by Bill Denbrough věřil.

Zprávy o starých hrůzách jsem objevil ve starých knihách; četl jsem svědectví o starých ukrutnostech ve starých periodikách; a někde v zasuté části své mysli jsem vždycky slýchal, každým dnem hlasitěji jako šumění v mušli, jakousi sílu, rostla a slévala se; rostoucí, sjednocující se sílu; jako by byla cítit nahořklou ozonovou příchutí blízkých blesků. Začal jsem si dělat poznámky pro knížku, kterou téměř jistě nenapíšu, protože nedožiji. A můj život současně pokračoval. Na jednom stupni mysli jsem žil a žiji společně s nejgrotesknějšími, pitoreskními hrůzami; na dalším stupni dále prožívám mondénní život maloměstského knihovníka. Dávám knížky do polic, zakládám karty pro nové návštěvníky, vypínám prohlížečky mikrofilmů po zapomnětlivých lidech, žertuji s Carolou Dannerovou o tom, jak velice rád bych s ní chtěl do postele, a ona zase žertuje se mnou, jak velice by chtěla do postele se mnou, a oba víme, že ona žertuje, zatímco já to myslím doopravdy, a oba víme i to, že ona nezůstane v takové díře, jako je Derry, nadlouho, zatímco já tu zůstanu až do smrti, budu vyrovnávat pomačkané stránky Business Weeku, každý měsíc budu vysedávat na akviziční schůzi, v jedné ruce dýmku a ve druhé štos Library Journals…, a budu se uprostřed noci budit s pěstmi nacpanými do úst, abych zadržel výkřiky.

Známé gotické konvence tu neplatí. Vlasy mi nezbělely. Nejsem náměsíčný. Nezačal jsem trousit kryptické poznámky ani nosit s sebou v kapse sportovního pláště okultní destičku. Myslím, že se jen více směji, to je vše, a někdy asi ten smích skřípe a je podivný, protože se lidé občas na mne dívají trochu divně, když se směji.

Jedna část mne – ta část, již by Bill nazval hlasem Želvy – mi radí, abych je všechny zavolal ještě dnes večer. Jsem si už však – i dnes – naprosto jistý? A chci si být naprosto jistý? Ne – pochopitelně že ne. Ale proboha – to, co se stalo Adrianu Mellonovi, se tak strašně podobá tomu, co se stalo bratrovi Billa Kokty na podzim roku 1957!

Jestliže to skutečně zase začalo, tak je zavolám. Budu muset. Ale teď ještě ne. Ještě je příliš brzy. Naposled to začínalo pomalu a nerozjelo se to doopravdy před létem roku 1958. Takže… počkám. A čekání vyplním slovy v tomto poznámkovém bloku a dlouhými chvílemi pohledu do zrcadla, abych viděl toho cizince, jímž se chlapec stal.

Chlapcova tvář byla knihomolská a plachá; tvář muže je tváří bankovního úředníka ve westernovém filmu, je to ten chlápek, co nikdy nemá v textu ani jednu větu, musí jen zvednout ruce a poplašeně zírat, když přijdou lupiči. A pokud scénář předepisuje, že jeden z úředníků bude zlosynem zastřelen, pak je to právě tento.

Pořád stejný Mike. Trochu ustrašené oči a možná i trochu opuchlé z přerušovaného spánku, ale ne zase tolik, aby si toho člověk normálně všiml, pokud by nepřistoupil opravdu blízko…, asi tak na líbací vzdálenost, a tak blízko jsem se k nikomu nedostal už hodně dlouho. Kdo se na mne podívá zběžně, pomyslí si možná Ten člověk asi čte moc knih, a to je všechno. Pochybuji, že byste si dovedli představit, jak moc musí ten člověk s tváří bankovního úředníka bojovat, jen aby vydržel, jen aby zůstal při zdravém rozumu…

Jestli jim budu muset zavolat, tak to možná některé z nich zabije.

To je také jedna z věcí, s nimiž musím bojovat za dlouhých nocí, kdy spánek nepřichází, za nocí, kdy ležím v posteli ve svém konzervativním modrém pyžamu, brýle úhledně položené na nočním stolku vedle sklenice vody, již tam vždy stavím pro případ, že se uprostřed noci probudím a mám žízeň. Ležím v temnotě, upíjím malými doušky vodu a přemítám o tom, kolik – a zda vůbec něco – si toho pamatují. A někdy jsem přesvědčen, že si nepamatují vůbec nic, protože si to pamatovat nepotřebují. Já jsem jediný, kdo slyší hlas té Želvy, jediný, kdo si pamatuje, protože já jediný jsem zůstal tady v Derry. A protože oni všichni jsou roztroušeni do všech světových stran, nemohou nic vědět o tom, jakými identickými stezkami se berou jejich osudy. Když je zavolám, ukážu jim ty stejné osudy… Ano, to by některé z nich mohlo zabít. Mohlo by je to vlastně zabít všechny.

Tak si to probírám kolem a kolem v hlavě, přemýšlím o nich, snažím si je znovu představit, jací byli, když žili tady, a jací asi jsou dnes, snažím se zjistit, kdo z nich je nejzranitelnější. Richie „Kecal“ Tozier nejspíš, zdá se mi někdy – na toho měli nejvíc spadeno Criss, Huggins a Bowers i přesto, že Ben byl nejtlustší. Richie se nejvíc bál Bowerse – toho jsme se nejvíc báli všichni –, ale ostatní do něho vlastně vkládali i svůj strach před Bohem. Zavolám-li mu do Kalifornie, nebude to považovat za jakýsi Návrat mstitelů, dvou z hrobu a jednoho z blázince na Jalovcovém vrchu, kde dodnes blouzní? Někdy se mi zdá, že nejslabší je Eddie, Eddie se svou dominantní matkou-mašinou a těmi příšernými astmatickými záchvaty. A Beverly? Vždycky se snažila mluvit tak srdnatě, ale strach měla stejný jako my ostatní. Bill Kokta tváří v tvář hrůzám, jež setrvají, i když přikryje psací stroj? Stan Uris?

Nad jejich životy je zavěšena čepel gilotiny ostrá jako břitva, ale čím víc o tom přemýšlím, tím více jsem přesvědčen, že oni ani nevědí, že tam ta čepel visí. Já jsem jediný, kdo má ruce na páce. Mohu za ni zatáhnout pouhým otevřením telefonního bloku a zavolat je, jednoho po druhém.

Možná to nebudu muset udělat. Budu se dál držet té pošetilé naděje, že jsem si v hlavě spletl králičí pištění s mocnějším, pravdivějším hlasem Želvy. Konečně, co vlastně mám? Mellona v červenci. Jedno dítě našli mrtvé na Neibolt Street loni v říjnu, další začátkem prosince v Memorial Parku, právě před prvním sněžením. Možná to udělal nějaký tulák, jak psaly noviny. Nebo nějaký blázen, který už dávno Derry opustil nebo se zabil výčitkami svědomí a znechucením ze sebe samotného, jak uvádějí některé prameny i o Jacku Rozparovači.

Snad.

Ale to děvče Albrechtovic leželo přímo přes ulici naproti prokletému domu na Neibolt Street… a byla zabita ve stejný den jako George Denbrough o sedmadvacet let dříve. A pak Johnsonovic chlapec, co byl v Memorial Parku, tomu chyběla noha až ke kolenu. V Memorial Parku je pochopitelně městský vodojem a toho hocha našli skoro pod ním. Vodojem je, i co by kamenem dohodil k Ladům; vodojem je také tam, kde Stan Uris spatřil ty mládence.

Ty mrtvé mládence.

Přesto to všechno mohou být jen dohady a domněnky. Mohou. Nebo náhody. Nebo něco mezi tím – zlomyslné ozvěny. Je to možné? Mám pocit, že ano. Tady v Derry je možné cokoliv.

Jsem přesvědčen, že to, co tady bylo tenkrát, je tu i teď – ta věc, co tu byla v roce 1957 a 1958; ta věc, co tu byla v roce 1929 a 1930, kdy byla hospoda Černý flek vypálena Legií bílé mravnosti státu Maine; ta věc, co tu byla v roce 1904, 1905 a počátkem roku 1906 – než vybuchly Kitchenerovy železárny; ta věc, co tu byla v roce 1876 a 1877, ta věc, co se objevovala každých asi sedmadvacet let. Někdy to přicházelo trochu dřív, někdy trochu později…, ale přišlo to vždycky. Když jde člověk dál proti proudu času, chybí stále víc reálií, protože záznamy jsou stále neúplnější a bílá místa v historii této oblasti jsou větší a větší. Ale když se ví, kam se dívat – a kdy se dívat –, hodně to řešení celého problému pomůže. Ono se to totiž vždycky vrací.

To.

Nuže – ano, myslím, že budu muset zavolat. Myslím, že to máme být my. Nějak, z nějakého důvodu jsme my těmi, kdo byli vybráni, aby tomu jednou provždy učinili přítrž. Slepý osud? Slepé štěstí? Anebo je to zase ta prokletá Želva? Umí zrovna tak dobře dávat příkazy jako mluvit? Nevím. A pochybuji, že na tom záleží. Před těmi roky Bill řekl Ta Želva nám nepomůže, a pokud to byla pravda tehdy, musí to platit i dnes.

Myslím na to, jak stojíme ve vodě, držíme se za ruce a slibujeme si, že se vrátíme, jestliže to někdy zase začne – stojíme tam skoro jako nějací keltští kněží v kruhu, dlaně nám krvácejí vlastním slibem, ruku v ruce. V rituálu starém nepochybně jako lidstvo samo nevědomý přítok do stromu vší moci – do stromu rostoucího na hranici mezi územím, jež všichni známe, a územím, jehož se všichni obáváme.

Ale ty podobnosti –

A já jsem tu za Billa Denbrougha, koktám znovu a znovu nad stejnými věcmi, přemílám těch několik málo faktů a haldu nepříjemných (a prchavých) domněnek a jsem stále víc a víc posedlý každým odstavcem. To není k ničemu. Nemá to cenu. Je to dokonce i nebezpečné. Ale je také těžké čekat, až se něco stane.

Tento zápisník má být pokusem. Pokusem přenést se přes tu posedlost rozšířením záběru mého zájmu – konečně v tomto příběhu je jen šest mladíků a jedna dívka, nikdo z nich není šťastný, žádného z nich neakceptují jim rovní a všichni uvázli zabředlí do jednoho horkého léta, kdy prezidentem byl ještě Eisenhower, do noční můry. Je to jen pokus vrátit kameru dle přání trochu zpátky – podívat se na celé to město, na místo, kde téměř třicet pět tisíc lidí pracuje, jí, spí a kopuluje, nakupuje, pojíždí auty a chodí pěšky do školy, do vězení a někdy mizí v temnotě.

Aby člověk poznal, jaké toto místo je, považuji za nezbytné seznámit se s tím, jaké bylo. A kdybych já osobně měl uvést den, kdy to pro mě skutečně začalo, pak bych uvedl jeden den časného jara roku 1980, kdy jsem navštívil Alberta Carsona. Zemřel loni v létě ve věku jednadevadesáti let. Byl starý a vážený. V Derry byl od roku 1914 do roku 1960 hlavním knihovníkem města, což je neuvěřitelně dlouhá doba (ale on byl také neuvěřitelný člověk), a mně bylo jasné, že jestli někdo bude něco vědět o historii tohoto místa, bude to nutně on, a já tedy musím začít u něho. Albert Carson je ten pravý. Položil jsem mu svoji otázku – seděli jsme přitom na jeho kanapi – a dal mi odpověď. Mluvil skřehotavě – to už zápasil s rakovinou hrtanu, která ho nakonec dostala.

„Ani jeden z nich nestojí za šesták. A to myslím sakramentsky dobře, víš.“

„A kde tedy mám začít?“

„Začít s čím, pro Boha živého?“

„Se zkoumáním historie téhle oblasti. Města Derry.“

„A jó. Nu dobrá. Začni s Fickem a Michaudem. Ti by měli být nejlepší.“

„A až si pročtu tyhle –“

„Pročíst je? Ach, proboha, ne! Hoď je do koše! To bude tvůj první krok. Pak si přečti Buddingera. Branson Buddinger byl sakra dobrý badatel, věčný ožrala a asi dělal zásadní boty, jestli je pravda alespoň polovička toho, co jsem slyšel, když jsem byl ještě dítě, ale když přišlo na Derry, tak měl srdce na pravém místě. Většinu skutečností uvádí nesprávně, ale nesprávně s citem, Hanlone.“

Trochu jsem se usmál a Carson se s jakoby koženými rty zašklebil – měl to být výraz dobrého rozpoložení, trochu ale z toho úšklebku šel strach. Vypadal v tu chvíli jako sup, jenž šťastně hlídá čerstvě ulovené zvíře a čeká, až dosáhne správného stupně rozkladu, aby začal hodovat.

„A až zvládneš Buddingera, přečti si Ivese. Poznamenej si všechny osoby, s nimiž hovořil. Sandy Ives ještě pracuje na Státní univerzitě Maine. Je folklorista. Až si ho přečteš, tak se za ním rozjeď. Pozvi ho na večeři. Já bych ho vzal do Orinoka, protože tam je večeře nekonečná. Vytáhni z něho, co se dá. Napiš si všechna jména a adresy. Promluv si s pamětníky, s nimiž on mluvil – s těmi, co budou ještě naživu; je už nás jen pár, cha-cha-cha! – a vytáhni z nich další jména. Pak budeš mít slušný základ, jaký potřebuješ, jestli jsi ovšem alespoň způlky tak chytrý, jak se mi zdáš. Když seženeš dost lidí, určitě se dozvíš pár věcí, co nejsou nikde zapsané. Ale možná ti pak budou rušit spánek.“

„S Derry…“

„Co je s ním?“

„S Derry není něco v pořádku, že?“

„V pořádku?“ zeptal se skřehotavým šepotem. „Co je to v pořádku? Co má to slovo znamenat? Jsou ‚v pořádku‘ hezké obrázky Kenduskeagu při západu slunce, pořízené kodakem? Jestli ano, tak Derry je v pořádku, protože je hezké na pohlednicích. Je v pořádku nějaký pitomý spolek starých škatulí, co se berou za guvernérovo sídlo nebo za umístění pamětní desky na vodojem? Jestli tohle je v pořádku, tak je Derry čisté jako studánka, protože tady máme víc než dost starých bab, co se pletou každému do všeho. Je v pořádku ta šeredná plastika Paula Bunyana před městským střediskem? Jó, kdybych tak měl náklaďák napalmu a svůj starý zapalovač, tak bych se o tuhle příšernost postaral, to si piš…, ale má-li člověk estetické cítění natolik široké, že zahrnuje i sochy z umělé hmoty, pak je Derry v pořádku. Otázkou ale je, co pro tebe znamená výraz ‚v pořádku‘, Hanlone? Co? Vrať se víc k podstatě, tedy co neznamená v pořádku?“

Mohl jsem jen zavrtět hlavou. Buď to věděl, nebo nevěděl. Buď by to řekl, nebo by to neřekl.

„Máš snad na mysli ty nepříjemné řeči, co možná slyšíš nebo se dozvíš? Historie města je jako rabování starého domu plného místností a komor a věšáků na prádlo a podkroví a všech možných či nemožných schovávaček…, ani nemluvě o občasné tajné chodbě nebo raději dvou. Chceš-li prohledávat barák jménem Derry, můžeš také najít různé věci. Ano. A později také můžeš litovat, ale když už je jednou najdeš, pak už je nemůžeš ukrýt, ne? Některé místnosti taky budou třeba zamčené, ale jsou k nim klíče… Klíče k nim teda jsou.“

Albertovy oči mne sledovaly se stařeckou vychytralostí.

„Taky si možná budeš myslet, že jsi už narazil na ta nejhorší tajemství Derry…, ale vždycky existuje ještě nějaké další. A pak ještě jedno. A ještě jedno.“

„Vy –“

„Asi mě už budeš muset omluvit. Strašně mě dnes bolí krk. Už si musím vzít svoje léky a zdřímnout si.“

Jinými slovy, kamaráde, tady máš nůž a vidličku a běž se podívat, co bys s nimi kde mohl ufiknout.

Začal jsem s knihami Frickeho a Michauda. Přidržel jsem se Carsonovy rady a hodil jsem je do koše. Předtím jsem si je ale přečetl. Byly přesně tak špatné, jak říkal. Přečetl jsem si Buddingerovu historii a okopíroval poznámky. To už bylo lepší, ale ty poznámky pod čarou, to jsou takové zvláštní věci – jako nějaké stezky, které se vinou divokou a zanedbanou krajinou. Rozdělují se a znovu se rozdělují; a vy můžete v kterémkoliv bodě vstoupit na tu nesprávnou stezku, jež vás zavede buď někam na úplně zarostlý konec, nebo do bažiny. „Když kápnete na poznámku pod čarou,“ řekl jednou ve třídě profesor knihovnictví, „hned jí stoupněte na krk a zašlápněte ji, než se stačí rozrůst.“

Ony se však rozrůstají – a někdy to je dobrá věc, ale většinou tomu podle mne tak není. Ty poznámky, jež byly v Buddingerově neslaně nemastně sepsané Historii starého Derry (Orono: University of Maine Press, 1950), se toulaly přes století zapomenutých knih a zaprášených disertačních studií z oblasti historie a folkloru řadou článků v dávno již zaniklých časopisech a obrovskými stohy městských zpráv a úředních knih.

Moje rozprava se Sandym Ivesem byla zajímavější. Občas se jeho zdroje překrývaly s Buddingerovými, ale to bylo vše. Ives strávil značnou část života tím, že sbíral ústně předávané historky – jinými slovy vlákna – a doslovně je zapisoval, což byl postup, jejž by Buddinger nepochybně označil za přízemní.

Ives sepsal seriál článků o Derry v letech 1963 až 1966. Většina pamětníků, o jejichž vyprávění se opíral, už byla v době, kdy já začal s vlastním pátráním, mrtva, ale všichni měli syny, dcery, sestřenice, bratrance. A pochopitelně jednou z velkých pravd tohoto světa je, že za jednoho zemřelého pamětníka nastupuje nový pamětník. A dobrý příběh není nikdy zapomenut, ten se vždy vypráví dál. Seděl jsem na hodně lavicích a verandách, vypil jsem spousty čaje, piva, domácího piva, domácích šťáv, vody z vodovodu, minerálky. Hodně jsem naslouchal a cívky mého magnetofonu se točily.

Buddinger a Ives spolu plně souhlasí v jednom: Původní počet bílých osadníků činil asi tři stovky. Byli to Angličané. Měli výsadní právo a formálně se označovali jako Derrie Company. Přidělené pozemky zahrnovaly oblast – včetně pozemků –, kde dnes stojí Derry, větší část Newportu a malé proužky okolních měst. Ale v roce 1741 všichni z města Derry prostě zmizeli. Žili zde ještě v červnu toho roku – komunita o počtu asi tří set a čtyřiceti duší – ale přišel říjen a všichni byli pryč. Vesnička s dřevěnými domy stála mrtvá a opuštěná. Jeden z domů, postavený tenkrát zhruba v místech dnešní křižovatky ulic Witcham a Jackson, shořel do základů. V Michaudově knize se tvrdí, že všichni osadníci byli povražděni indiány, tato teorie však není ničím podložená, je tu jen ten jeden vyhořelý dům. To spíš někdo víc zatopil v kamnech a dům zmizel v plamenech.

Indiánský masakr? Stěží. Nezůstala žádná těla, jediná kost. Povodeň? V onom roce ne. Epidemie? V okolních městech po ní není ani vidu, ani slechu.

Prostě zmizeli. Úplně všichni. Všech tři sta čtyřicet lidí. Beze stopy.

Pokud je mi známo, je jediným vzdáleně příbuzným případem v historii Ameriky zmizení kolonistů na ostrově Roanoke ve Virginii. Tu tam zná každý školák, kdo ale ví něco o zmizeních v Derry? Zřejmě ani lidé, kteří tam bydlí. Zkoušel jsem řadu univerzitních studentů zabývajících se historií státu Maine, ale ani jeden z nich o tom nic nevěděl. Pak jsem prošel encyklopedii Maine kdysi a nyní. Je tam nejméně čtyřicet hesel o Derry, většina se jich ale týká doby rozkvětu dřevařského průmyslu. Nic o zmizení původních kolonistů…, a přesto tohle – jak bych to měl nazvat – tohle ticho do celé té historie vlastně docela zapadá.

Většinu toho, co se zde událo, dusí pokrývka ticha…, a lidé přesto mluví. Myslím, že lidi nezastaví nic. Musíte jim ale naslouchat pečlivě, a to je obrovské umění. Myslím si, že se mohu pochlubit tím, že se mi to začalo v posledních čtyřech letech dařit. Pokud by se mi to nezačalo dařit, tak bych měl pro tu práci vskutku mizerné vlohy, protože praxe mi nechyběla. Jeden stařec mi vyprávěl, jak jeho žena slyšela hlasy, jež na ni mluvily z výlevky kuchyňského dřezu, tři měsíce před smrtí jejich dcery – a to bylo začátkem zimy 1957–1958. Ta dívka, o níž mluvil, patřila mezi jednu z prvních obětí v sérii vražd, které začaly Georgem Denbroughem a skončily až v létě příštího roku.

„Byla to celá fůra hlasů, všechny blábolily dohromady,“ řekl mi. Měl na Kansas Street benzinovou stanici a vyprávěl mi to mezi jednotlivými pomalými pochůzkami k pumpě, kde tankoval nádrže, kontroloval hladinu oleje a otíral čelní skla. „Říkala, že jednou odpověděla, i když byla vyděšená. Naklonila se nad výlevku, jak říkala, a zaječela do ní: ‚Kdo sakra jste?‘ ‚Jak se jmenujete?‘ A všechny ty hlasy jí vodpovídaly, jak říkala – vrčely, mumlaly, vyly, křičely a smály se a tak. A říkala, že jí povídaly, co řekl ten posedlý muž Ježíši: ‚Naše jméno je Legie,‘ říkaly. Dva roky se pak k tej výlevce nepřiblížila. Za ty dva roky sem já trávil denně dvanáct hodin tady, huntoval si tělo a pak jsem musel domů a umejval jsem všechno to sakra nádobí.“

Popíjel z plechovky pepsi z automatu před svou kanceláří, bylo mu dvaasedmdesát nebo třiasedmdesát let, měl na sobě vyšisované šedivé montérky a vrásky mu lemovaly koutky úst a očí.

„Vy si asi myslíte, že jsem nějakej pošuk,“ řekl, „ale já vám povím eště něco jinýho, když ale vypnete tenhle vrčivej krám.“

Vypnul jsem magnetofon a usmál se na něj. „Vzhledem k tomu, co všechno jsem v posledních několika letech slyšel, byste musel ještě hodně přehánět, abyste mě přesvědčil, že jste pošuk.“

Opětoval můj úsměv, ale žádný humor v něm nebyl. „Jednou jsem takhle umejval ty talíře jako normálně, to bylo na podzim v osumapadesátým, když už se to zase uklidnilo. Moje žena nahoře spala. Betty byla jediný dítě, co nám Bůh povolil, a když ji pak zabili, moje žena trávila hodně času tím, že vyspávala. Teda tak jsem vytáh špunt a voda začala vodtýkat. Víte přece, jak to bublá, když vodtýká fest mydlinková voda z výlevky? Je to takový cucavý zvuk. Takhle to bublalo a já na to nemyslel, už jsem se viděl nahoře ve svý posteli, a právě když už to přestávalo bublat, tak jsem tam dole slyšel svou dceru. Slyšel jsem svoji Betty tam někde dole ve tmě, jak se směje. Jenomže to znělo, spíš jako kdyby křičela, když jste líp poslouchal. Nebo voboje. Smála se a křičela dole v trubkách. To bylo jedinkrát, co jsem něco takovýho slyšel. Možná se mi to jen zdálo. Ale… myslím, že ne.“

Podíval se na mne a já pohlédl na něj. Světlo, které dopadalo špinavou okenní tabulkou na jeho tvář, mu ji plnilo všemi těmi roky, vypadal starý jako Metuzalém. Přesně si pamatuji, jakou jsem v ten okamžik pocítil zimu; jaký strašný chlad.

„Myslíte si, že vás teďka lakuju?“ zeptal se ten stařec, jemuž v roce 1957 bylo jen asi pětačtyřicet let, stařec, jemuž Bůh nadělil jen jedinou dceru, Betty Ripsomovou. Betty našli na Outer Jackson Street po Vánocích toho roku, zmrzlou, se škaredě potrhaným tělem.

„Ne. Nemyslím si, že mě lakujete, pane Ripsome.“

„A vy ale mluvíte pravdu,“ malinko se podivil. „Vidím vám to ve tváři.“

Myslím, že mi tenkrát chtěl říci ještě něco, ale zvonek nad námi se náhle ostře rozřinčel, jak přes hadici na asfaltu přejelo nějaké auto k čerpadlu. Když se zvonek rozezněl, oba jsme vyskočili a já slabě vykřikl. Ripsom se odbelhal k autu a otíral si ruce do kousku pucvolu. Když se zase vrátil, hleděl na mne jako na nevítaného cizince, který se sem připletl z ulice. Rozloučil jsem se a odešel.

Buddinger a Ives se shodují i v další věci – tady v Derry věci skutečně nejsou v pořádku; v Derry věci nikdy nebyly v pořádku.

Alberta Carsona jsem naposled navštívil necelý měsíc předtím, než zemřel. S hrtanem se mu to velmi zhoršilo; byl schopen už jen sípat slabým šepotem. „Pořád myslíš na to, že sepíšeš historii Derry, Hanlone?“

„Pořád si s tou myšlenkou pohrávám,“ kývl jsem, ale pochopitelně jsem nikdy neměl v úmyslu napsat historii tohoto města – ne historii v pravém slova smyslu –, ale myslím si, že jemu to také bylo jasné.

„Trvalo by ti to dvacet let,“ šeptal, „a nikdo by to nečetl. Nikdo by to nechtěl číst. Pusť to z hlavy, Hanlone.“

Na chviličku se odmlčel a pak dodal:

„Že Buddinger spáchal sebevraždu, to víš, ne?“

Pochopitelně jsem to věděl – ale jen proto, že lidé hodně mluví a já je umím poslouchat. Článek v Novinách to označoval jako nehodu, že spadl, a pravda byla, že Branson Buddinger skutečně spadl. Jenomže Noviny se zapomněly zmínit o tom, že spadl ze stoličky v komoře a kolem krku přitom měl smyčku.

„Už víš o tom cyklu?“

Pohlédl jsem na něj vylekaně.

„Ach jo,“ zašeptal Carson. „Já vím. Každých šestadvacet nebo sedmadvacet let. Buddinger to také věděl. Ví to i hodně pamětníků, a to je právě jedna z těch věcí, o kterých nechtějí mluvit, i když do nich nalejváš kořalku. Zapomeň na to, Hanlone.“

Pozvedl jeden ze svých pařátů. Sevřel mi zápěstí a já cítil tu horkou rakovinu, jež mu cloumala tělem a požírala všechno, co se v jeho těle ještě dalo – ne že by toho v tu dobu ještě zůstávalo nějak moc; tělesná schránka Alberta Carsona už byla téměř vyprázdněná.

„Mikeu – nechci, aby ses do těchto věcí míchal. Tady v Derry jsou některé věci nebezpečné. Nech to být. Nech to být.“

„Nemohu.“

„Tak si ale dej pozor.“ Náhle se na mne z tváře toho umírajícího starce dívaly obrovské ustrašené oči dítěte. „Měj se na pozoru.“

Derry.

Můj domov. Má jméno po stejnojmenném kraji v Irsku. Derry.

Tady jsem se narodil, v místní nemocnici; chodil jsem tu do obecné školy, pak na vyšší stupeň na Deváté ulici, potom na střední školu na ulici Derry High. A potom na University of Maine – „ta není v Derry, ale hned za rohem,“ jak říkají pamětníci – a pak jsem se sem zase hned vrátil. Do veřejné knihovny. Jsem člověk z malého města, žiji svůj maloměstský život, jeden z milionů. Avšak.

Avšak:

V roce 1879 našla parta dřevorubců pozůstatky jiné party, jež zimovala v táboře na horním toku Kenduskeagu – tam, kde děti pořád ještě říkají Lada. Bylo jich devět – a všech devět roztrhaných na kusy. Povalovaly se tam hlavy… o pažích ani nemluvě… jedna či dvě nohy… a penis jednoho muže byl přibitý ke stěně srubu.

Avšak:

V roce 1851 otrávil John Markson celou svoji rodinu a pak, když si sedl doprostřed kruhu upraveného z mrtvol, nacpal se sám bílými muchomůrkami. Smrtelnou agonii mohl mít dost slušnou. Městský strážník, který ho našel, napsal do zprávy, že nejprve se mu zdálo, že mrtvola se na něj šklebí; doslova zaznamenal „Marksonův hrozný vášnivý úsměv“. U toho vášnivého úsměvu ale byla také plná huba smrtelně jedovatých muchomůrek. Markson pokračoval v debužírování, i když mu křeče a úděsné svalové stahy musely ničit umírající tělo.

Avšak:

Na Velikonoční neděli roku 1906 majitelé Kitchenerových železáren, jež stály na místě dnes zbrusu nového městského nákupního střediska, pořádali velikonoční pomlázku „pro všechny hodné děti z Derry“. Pomlázka se konala v obrovské budově železáren. Nebezpečné provozy byly uzavřené a dobrovolníci z řad zaměstnanců obětovali vlastní čas a hlídali, aby se žádný zvídavý chlapec či děvče nepokoušeli podlézt bariéry a nechtěli si hrát na průzkumníky. V přístupných prostorách železáren bylo ukryto pět set čokoládových velikonočních vajíček převázaných veselými stužkami. Podle Buddingera připadalo na každé z těchto vajíček alespoň jedno děcko.

Děti s výskotem, chichotáním a pokřikováním pobíhaly ztichlými nedělními železárnami, hledaly vajíčka pod obrovitými sklopnými vanami, v zásuvkách mistrova pracovního stolu, balancovaly na velkých rezatých ozubených kolech, ve formách na třetím poschodí (na starých fotografiích tyto formy vypadají jako velké bábovkové formy pro kuchyň obrů). Přítomné tři generace Kitchenerů sledovaly dětskou zábavu a čekaly na konec pomlázky, což mělo být ve čtyři hodiny, ať už se všechna vejce najdou, či ne, aby pak dětem rozdaly odměnu. Konec ale ve skutečnosti nastal o pětačtyřicet minut dříve, ve čtvrt na čtyři. Železárny vyletěly do povětří. Sedmdesát dva lidé byli vytaženi mrtví ze sutin ještě před západem slunce. Celkem si smrt vybrala daň jednoho sta a dvou lidí. Z toho bylo osmaosmdesát dětí. Následující středu, když bylo celé město stále ještě zahaleno ochromujícím tichým rozjímáním nad touto tragédií, našla jedna žena hlavu devítiletého Roberta Dohaye zachycenou ve větvích jabloně na dvorku vlastního domku. Na chlapcových zubech byla čokoláda a ve vlasech měl krev. To bylo poslední z identifikovaných dětí. Osm dětí a jeden dospělý nebyli nikdy nalezeni. Byla to nejstrašnější tragédie v historii Derry, dokonce horší než nikdy nevysvětlený požár v Černém fleku v roce 1930. Provoz ve všech čtyřech vysokých pecích železáren byl zastaven. Ne pouze utlumen, ale zastaven.

Avšak:

Stupeň kriminality v Derry je šestinásobně vyšší než stupeň kriminality v jakémkoliv městě srovnatelné velikosti v Nové Anglii. Mé předběžné závěry z této oblasti se mi zdály natolik neuvěřitelné, že jsem dal tato čísla jednomu šílenci z univerzity, který trávil zbytek času, v němž zrovna neseděl u svého počítače, u mě v knihovně. Ten šel o několik stupňů dál – přidal pár tuctů dalších malých měst, aby z toho byl (jak to nazval) celostátní průzkum – a dodal mi počítačem vytvořený sloupcový graf, kde Derry trčelo jako palec při autostopu. Jeho jediný komentář zněl: „Tady musejí mít lidi dost horkou krev, pane Hanlone.“ Neodpověděl jsem. Kdybych mu odpověděl, možná bych mu řekl, že něco v Derry každopádně horkou krev má.

Tady v Derry totiž nevysvětlitelně a nezjištěně mizí děti v počtu asi šedesáti ročně. Většinou jde o teenagery. Předpokládá se, že jde o děti, které utíkají z domova. Podle mne je docela možné, že některé opravdu utíkají.

A během doby, již by Albert Carson nepochybně označil za trvání cyklu, tento počet zmizelých dětí vystřeluje až někam přes obzor. Například v roce 1930, kdy vyhořel Černý flek, zmizelo v Derry více než sto sedmdesát dětí – a to jsou ještě podchycena jen ta zmizení, jež byla hlášena na policii, a tedy dokumentována. Na tom není nic překvapivého, řekl mi dnešní policejní šéf, když jsem mu tu statistiku ukázal. Byla to léta deprese. Většinu těch dětí už přestalo bavit jíst jen bramboračku nebo chodit spát bez jídla, tak se vydaly do světa hledat něco lepšího.

V roce 1958 bylo v Derry registrováno sto dvacet sedm pohřešovaných dětí ve věku od tří do devatenácti let. To byla v roce 1958 také deprese? zeptal jsem se policejního šéfa Rademachera. Ne, řekl. Ale lidi se hodně stěhují, Hanlone. A hlavně mladý lidi svrbí paty. Stačí, že se pohádají s rodičema kvůli tomu, že přišli pozdě z rande, a šup – jsou pryč.

Ukázal jsem šéfovi Rademacherovi fotografii Chada Loweho, publikovanou v místních Novinách v březnu roku 1958. To si myslíte, že tenhle taky utekl, protože se pohádal s rodiči, když přišel pozdě domů, šéfe? Když se vypařil, tak mu bylo tři a půl roku.

Rademacher se na mne kysele podíval a řekl, že pro něj bylo potěšením popovídat si se mnou, ale že kdybych prominul, má dost práce. Odešel jsem.

Strašící, strašený, strašit.

Často navštěvovaný duchy či strašidly, jako třeba potrubí výlevky; trvale a neodbytně, jako každých pětadvacet, šestadvacet či sedmadvacet let; místo, kde se krmí zvířata, jako v případě George Denbrougha, Adriana Mellona, Betty Ripsomové, Albrechtovic dcery a Johnsonovic syna.

Místo, kde se krmí zvířata. Ano, a to právě straší mne.

Jestli se ještě něco stane – cokoliv –, tak zavolám. Musím. Zatím mám domněnky, neklidný spánek a vzpomínky – svoje proklaté vzpomínky. Ach, a ještě něco – mám tenhle blok, ne? Svoji zeď nářků. A tak tu sedím, ruka se mi třese tak, že skoro nemohu do toho bloku psát, sedím tu v prázdné čítárně po zavírací době, naslouchám zvukům tmavých polic, pozoruji stíny vrhané žlutavými koulemi, sleduji, zda se nepohybují…, zda se nemění.

Sedím vedle telefonu.

Pokládám na něj volnou ruku… Klouže… Už se dotýká číselníku, který by mne mohl spojit s nimi všemi, s mými starými kamarády.

Zašli jsme společně hluboko.

Zašli jsme společně do temnoty.

Budeme schopni z té temnoty vystoupit, jestliže do ní sestoupíme podruhé?

Myslím, že ne.

Bože, pomoz mi, ať je nemusím volat.

Bože, pomoz mi.

ČÁST 2 Červen roku 1958

„Můj povrch jsem já sám.

Pod ním, jako svědek,

je pohřbené mládí. Kořeny?

Kořeny má každý.“

William Carlos Williams,

Paterson

Někdy tak dumám, co teď asi provedu,

jenže na tu letní chandru není žádnej lék.

Eddie Cochran

KAPITOLA 4 Ben Hanscom padá

1

Těsně před půlnocí zažila jedna ze stevardek, sloužících na palubě první třídy linky z Omahy do Chicaga na letu společnosti United Airlines číslo 41, pořádný šok. Na pár okamžiků byla přesvědčena, že ten člověk v první řadě na sedadle A zemřel.

Když nastupoval v Omaze, pomyslila si: „Ach bože, to zas bude nějaký malér. Je zpitý jak zákon káže.“ Ten pach whisky, který se mu vznášel kolem hlavy, jí letmo připomněl obláček prachu, jenž vždycky obklopuje toho ošklivého chlapečka v seriálu Peanuts – jmenoval se Pig Pen. Byla tím nervóznější, protože měl první třídu, kde se podává alkohol dle přání. Byla si jista, že požádá o panáka – a patrně dvojitého. Pak se ona bude muset rozhodnout, zda ho obslouží, či ne. A aby to nebylo tak úplně jednoduché, po celý dnešní noční let jsou hlášené bouřky a jí bylo naprosto jasné, že ten štíhlý chlapík v džínách a lehké kostkované košili začne v nejméně vhodné chvíli zvracet.

Když se však vydala pro objednávku, přál si ten vysoký muž jen sodovku, a to ještě tak zdvořile, jak jen si lze představit. Tlačítko obsluhy nezmáčkl ani jednou, a tak na něj velmi brzy zapomněla, protože jinak bylo na tomto letu pořád co dělat. Let patřil mezi ty, na něž by nejraději zapomněla ihned po skončení, byl prostě takový, že člověk by se chtěl zeptat – kdyby na to měl čas –, zda ho vlastně sám přežije.

Letadlo si klestilo cestu mezi ošklivými bouřkovými dírami a blesky jako dobrý lyžař sjíždějící slalom. Povětří bylo značně neklidné. Pasažéři vykřikují a dělají nervózní vtipy na blesky, jež se občas míhají v tlustých závějích mraků kolem letadla. „Maminko, to si pánbíček fotografuje andělíčky?“ ptá se jeden malý klučina a maminka, v obličeji zelená, se trhaně směje. Servis nakonec zůstává jen v první třídě, po dvaceti minutách letu se rozsvítí nápis „Připoutejte se, prosím“ a svítí až do konce letu. Stevardky setrvávají v uličkách a reagují na světýlka, jež se rozsvěcují jako provázky zápalné šňůry.

„Pro Ralpha to je dnes asi fuška,“ pomyslela si stevardka, když se posunovala uličkou; hlavní stevard se právě vracel do turistické třídy s novou zásobou pytlíků pro případ nevolnosti. Je to napůl zaklínadlo, napůl vtip: pro Ralpha to je vždycky fuška za takto neklidných letů. Letadlo se propadlo, někdo tiše vykřikl, stevardka se otočila, natáhla ruku, aby získala rovnováhu, a pohlédla přímo do zírajících prázdných očí toho muže na sedadle I-A.

Ach, proboha, vždyť je mrtvý, pomyslela si. Ten alkohol, co do sebe před letem nalil…, pak to propadání…, srdce… Vyděsilo ho to k smrti.

Oči štíhlého muže spočívají na stevardce, ale nevidí ji. Nepohybují se. Jsou dokonale rozostřené. Jsou to jistě oči mrtvého člověka.

Stevardka se otáčí od toho strašného pohledu, srdce jí divoce bije v hrdle, horečně přemítá, co udělat, jak postupovat, a děkuje Bohu, že ten pasažér aspoň nemá žádného souseda, který by začal ječet a způsobil paniku. Rozhodne se, že nejprve informuje hlavního stevarda a pak muže z posádky. Možná se jim podaří zabalit ho do deky a zavřít mu oči. Pilot nechá svítit příkaz k připoutání, i kdyby se počasí zklidnilo, aby nikdo nemohl vstát a chodit dopředu na záchod, a až budou ostatní cestující vystupovat, pomyslí si, že snad jen spí –

Takové myšlenky jí rychle probíhají hlavou a ona se otáčí, aby je šla realizovat. Mrtvé, vyhaslé oči se na ni zaostří… a pak ta mrtvola zvedá sklenici sodovky a upíjí z ní.

Ve stejný okamžik se letadlo opět propadne, nakloní a překvapený výkřik stevardky je přehlušen jinými, živějšími výkřiky strachu. Oči toho muže se pak pohnou – ne moc, ale stačí na to, aby pochopila, že je naživu a vidí ji. A ona si pomyslí: Je to divné, proč jsem byla přesvědčena, když nastupoval, že je mu přes padesát, není přece ani zdaleka tak starý, i když vlasy mu už šedivějí.

Přechází k němu, přestože za sebou slyší neklidné zvonění tlačítek cestujících (Ralph měl skutečně plné ruce práce: poté, co za třicet minut bez problémů přistáli na letišti O’Hara, vynášeli stevardi více než sedmdesát použitých pytlíků).

„Je všechno v pořádku, pane?“ zeptá se s úsměvem. Cítí, že ten úsměv je falešný, umělý.

„Všechno je v naprostém pořádku, děkuji,“ řekne štíhlý muž. Stevardka pohlédne na útržek palubní karty první třídy, zasunutý do štěrbinky v opěradle sedadla, a vidí, že se jmenuje Hanscom. „V naprostém pořádku. Trochu to s námi ale háže, co? Máte asi spoustu práce. Se mnou si nedělejte starosti. Já jsem –“ pokusí se o úsměv, úsměv, který jí připomene strašáky opuštěné na sklizených listopadových polích. „Jsem v naprostém pořádku.“

„Vypadal jste –

(mrtvý)

– trochu zmožený tím počasím.“

„Myslel jsem na staré časy. Jen jsem si zvečera uvědomil, že něco takového jako staré časy existuje, alespoň pro mě.“

Další zvonění. „Buďte tak hodná, stevardko!“ volá někdo nervózně.

„Jestli tedy jste skutečně v pořádku –“

„Jen jsem přemýšlel o takové přehradě, kterou jsme s několika kamarády stavěli,“ řekl Ben Hanscom. „Byli to vůbec první kamarádi, jež jsem kdy měl, alespoň si myslím. Stavěli tu přehradu a já –“ Zarazil se, udiveně se rozhlédl a pak se začal smát. Byl to jasný smích, téměř bezstarostný smích malého chlapce a ve zmítajícím se letadle zněl velmi podivně. „Já jsem se jim předvedl. A to téměř doslova. Ale udělali jsme s tou přehradou tenkrát pěknou paseku. Na to si vzpomínám.“

„Stevardko?“

„Omluvte mě, pane – měla bych jít na obchůzku.“

„Jistě, to byste měla.“

Kvačí pryč, ráda, že se zbaví toho pohledu – toho mrtvicovitého, téměř hypnotického pohledu.

Ben Hanscom otáčí hlavu k oknu a pohlíží ven.

Mraky jsou prosvětlovány blesky a v jejich mihotavých záblescích vypadají mračna jako obrovské průzračné mozky naplněné špatnými myšlenkami.

Sáhne si do kapsičky košile a zjistí, že stříbrné dolary zmizely. Zmizely z jeho kapsy a přesunuly se do kapsy Rickyho Lee. Náhle pocítí lítost, že si nenechal alespoň jeden z nich. Mohl by se hodit. Pochopitelně se může sebrat a jít do kterékoliv banky – pokud se ovšem nezmítáte ve výšce asi deset kilometrů – a opatřit si hrst stříbrných dolarů. K ničemu se vám však nehodí ty utrápené měděné plíšky, co dnes vláda vydává za mince. Na vlkodlaky, upíry a další příšery, co se producírují ve světle hvězd, potřebujete stříbro. Potřebujete –

Zavřel oči. Vzduch kolem něho byl plný zvonění. Letadlo se kolébalo, naklánělo a propadalo a vzduch byl plný zvonění. Zvonění?

Ne… Zvonků.

Byly to zvonky, byl to ten zvonek, ten zvonek všech zvonků, na nějž se čekalo celý rok. Ten zvonek, který oznamoval opět svobodu, apoteóza všech školních zvonků.

Ben Hanscom sedí ve svém křesle první třídy, zavěšený mezi blesky ve výšce deseti kilometrů, tvář upřenou k oknu, a cítí, jak stěna času náhle slábne; nastává jakýsi nesmírně nádherný peristaltický pohyb. Pomyslí si: Bože můj, jsem pohlcován vlastní minulostí.

Trhavé záblesky mu dopadají na tvář, a aniž o tom ví, nastává nový den. 28. květen 1985 se stal 29. květnem 1985 nad tmavou a bouřlivou zemí, jíž je západní část Illinois; znavení farmáři spí jako zabití a sní své sny o rychlém zbohatnutí – a ví vlastně někdo, co jim může vniknout do stodol a sklepů a na pole v modravých záblescích a za dunění hromů? Tyhle věci neví nikdo – ví se jen to, že síly se v noci odpoutávají a že vzduch je nabitý vysokým napětím bouře.

Jsou to ale zvonky ve výši deseti kilometrů, jak letadlo zase vyráží z bouře a jeho let se zklidňuje; jsou to zvonky; a je to ten zvonek usínání Bena Hanscoma; a ve spánku zeď mezi minulostí a dneškem mizí úplně a on se kutálí léty zpátky jako člověk, jenž padá do studně – snad Wellsův Poutník časem, který padá s prasklou příčkou v jedné ruce dolů a dolů do země Morlocků, kde stroje hučí a hučí v tunelech noci. Už je rok 1981, 1977, 1969, a náhle je tady, tady v červnu roku 1958; vládne jasný letní den a za ospalými víčky Bena Hanscoma se otáčejí zornice na povel snícího mozku, jenž nevidí temnotu rozprostřenou nad západním Illinois, ale jasné sluneční světlo toho červnového dne v městě Derry ve státě Maine před sedmadvaceti roky.

Zvonky.

Ten zvonek.

Škola.

Škola je.

Škola je

2

za námi!

Zvuk zvonku se zurčivě nesl chodbami školy v Derry, velké budovy z cihel na Jackson Street, a při jeho zvonění všechny děti v páté třídě, kam chodil i Ben Hanscom, povstaly ve spontánním jásotu – a paní Douglasová, obvykle nejpřísnější ze všech učitelek, se je ani nepokoušela ztišit. Bylo jí asi jasné, že by se jí to nezdařilo.

„Děti!“ zvolala, když se jásot utišoval. „Mohu vás ještě jednou poprosit o pozornost?“

Třídou se ozvala směs rozčileného šumu a několika zaúpění. Paní Douglasová držela v ruce vysvědčení.

„Doufám, že jsem prolezla!“ zašveholila Sally Muellerová k Beverly Marshové ve vedlejší řadě. Sally byla hezká, živá, upravená. Beverly byla také hezká, ale toho odpoledne se z ní živost vytratila, ať už to byl poslední den školy, nebo ne. Dívala se zamyšleně na svoje tenisky. Na jedné tváři měla mizející nažloutlou modřinu.

„Mně je u prdele, jestli jo nebo ne,“ pokrčila rameny Beverly.

Sally pohrdlivě zafuněla. Dámy taková slova nepoužívají, znamenalo to zafunění. Pak se obrátila na Gretu Bowiovou. Stejně to bylo asi jen to rozčilení ze zvonku ohlašujícího konec dalšího školního roku, co způsobilo, že Sally se spontánně obrátila a promluvila na Beverly, pomyslel si Ben. Sally Muellerová a Greta Bowiová byly z bohatých rodin, které měly domy na West Broadwayi, zatímco Bev docházela do školy z jedné z řady zanedbaných budov na Lower Main Street. Obě ulice sice od sebe byly vzdálené asi jen dva kilometry, ale i takové dítě, jako je Ben, vědělo, že skutečná vzdálenost byla zhruba stejná jako mezi planetou Zemí a planetou Plutem. Stačilo se podívat na laciný Beverlyin svetr, plandavou sukni, kterou nepochybně měla od Armády spásy, kam lidé odkládali obnošené věci, a rozšmaťchané tenisky, aby si tu vzdálenost uvědomil. Ale Ben měl přesto Beverly raději – o moc raději. Sally a Greta měly krásné šaty a nejvýš si také každý měsíc kadeřily nebo natáčely vlasy, ale to vůbec neměnilo základní skutečnosti. I kdyby si ty vlasy natáčely každý den, pořád to bude jen párek domýšlivých hus.

V jeho očích byla Beverly mnohem milejší… a mnohem hezčí, i když něco takového by se jí neodvážil říci ani za milion. Ale přesto někdy uprostřed zimy, kdy světlo venku bylo ospalé jako kočka stočená na kanapi a paní Douglasová všechny uspávala výkladem matematiky (jak se dělí dlouhé číslo nebo jak se najde společný jmenovatel pro dvě různé hodnoty tak, aby bylo možné je sčítat) nebo předčítáním otázek z Blýskavých mostů či vyprávěním o nalezištích cínu v Paraguayi, za takových dnů, kdy se zdálo, že škola neskončí nikdy, a kdy bylo úplně jedno, zda skončí nebo ne, protože celý venkovní svět byl rozčvachtaný…, tehdy se Ben někdy pokradmu zadíval na Beverly a srdce ho zoufale zabolelo a zároveň se i nějak otevíralo. Asi byl do ní zabouchnutý, nebo vlastně zamilovaný, a proto myslel vždycky na ni, když v rádiu zpívali Penguins písničku „Anděl pozemský“ – „miláčku můj drahý/miluji tě dál a dál…“ Jo, byla to blbost, doják jako nacucaný kapesník, ale to k tomu patřilo, protože jí by to nikdy neřekl. Byl přesvědčen o tom, že tlustí chlapci mohou milovat hezké dívky jen vnitřně. Kdyby někomu řekl, co cítí (stejně neexistoval nikdo, komu by to mohl říci), tak by se ta osoba určitě rozchechtala tak, až by z toho měla mrtvici. A kdyby to snad někdy řekl Beverly, ta by se tomu jistě buď také smála (což by bylo špatné), nebo by dělala, že jí je znechucením na zvracení (a to by bylo ještě horší).

„Tak teď vás prosím, abyste předstupovali, jak vás budu vyvolávat. Paul Anderson… Carl Bordeaux… Greta Bowiová… Calvin Clark… Cissy Clarková…“

Jak paní Douglasová vyvolávala jména dětí páté třídy, ty jedno po druhém předstupovaly (s výjimkou dvojčat Clarkových, jež přistoupila společně jako vždy, držíce se za ruce, nerozeznatelná s výjimkou délky světle blonďatých vlasů a skutečnosti, že ona měla šaty, zatímco on džíny), vyzvedly si žlutohnědá vysvědčení s americkou vlajkou a slibem věrnosti na přední straně a modlitbou Otče náš na zadní straně a vycházely klidně ze třídy… a pak se hnaly chodbou k hlavním dveřím rozevřeným dokořán. A pak prostě vyběhly do léta a zmizely – některé na kolech, některé s hopsáním, některé v sedle neviditelného oře, pobízeného rukama ve slabinách tak, aby bystře cválal, některé s rukama kolem ramen a zpěvem písně „Oči mé s radostí zří, jak nám naše škola hoří“ na melodii „Kapitán John Brown to zřel“, bojové hymny republiky.

„Marcia Faddenová… Frank Frick… Ben Hanscom…“

Povstal, naposledy toho léta pokradmu pohlédl na Beverly Marshovou (alespoň tehdy si to myslel) a šel ke stolu paní Douglasové, jedenáctiletý chlapec se zadkem velikosti Nového Mexika narvaným do příšerných nových džín, na nichž se blyštěly světelné skvrny nových měděných cvočků, se šustivým zvukem o sebe se odírajících nohavic vycpaných mohutnými stehny. Boky se mu pohupovaly jako nějaké holce. Břicho se mu přelévalo ze strany na stranu. Měl na sobě vytahaný svetr, i když byl horký den. Vytahané svetry nosil skoro pořád, protože se strašně styděl za svoje prsa od prvního školního dne po vánočních prázdninách, kdy měl na sobě jednu z nových mikin od matky a kdy Krkavec Huggins ze šesté třídy zakrákoral: „Hele, kluci! Mrkněte se, co nadělil Ježíšek Benu Hanscomovi k Vánocům! Pěkně velký kozy!“ Krkavec se z jemnosti svého vtipu mohl skoro pominout. Ostatní se také smáli – i několik holek. Kdyby se právě tehdy před ním otevřela nějaká díra do podzemí, bez váhání by do ní Ben skočil…, možná ještě s díky na rtech.

Od toho dne nosil svetry. Měl čtyři – jeden vytahaný hnědý, jeden vytahaný zelený a dva vytahané modré. To byla jedna z mála věcí, jež se mu podařilo vyvzdorovat si na matce, jeden z mála zápisů do písku, které se mu podařilo za celé dětství učinit. Kdyby tenkrát zahlédl, že se s ostatními hihňá i Beverly Marshová, jistě by zemřel hanbou.

„Letos pro mne bylo potěšením mít tě ve třídě, Benjamine,“ řekla paní Douglasová, když mu podávala vysvědčení.

„Děkuji vám, paní Douglasová.“

Odněkud ze zadních lavic se ozval posměšný falzet: „Těkuji fám, paní Touklasová.“

Byl to Henry Bowers, pochopitelně. Henry chodil do páté třídy jako Ben místo do šesté se svými kamarády Krkavcem Hugginsem a Viktorem Crissem, protože rok předtím propadl. Ben měl tušení, že Bowers letos propadne zas. Paní Douglasová ho nevyvolala, když rozdávala vysvědčení, a to znamenalo nějaké problémy. To Bena trochu zneklidnilo, protože pokud Henry zase propadl, tak za to částečně může právě on… A Henry to věděl.

Při závěrečných písemných zkouškách před týdnem je paní Douglasová všechny nahodile rozsadila podle toho, jak vytáhla z klobouku na svém stole jejich jména na lístečcích. Ben dopadl tak, že seděl v poslední lavici s Henrym Bowersem přes uličku. Jako obvykle měl Ben paži obtočenou kolem své písemky, k níž se skláněl, přičemž do žaludku ho příjemně tlačila lavice. Občas si okusoval propisku při hledání inspirace.

Když byly úterní písemné zkoušky asi v polovině, což připadlo náhodou na matematiku, dolehl přes uličku k Benovi šepot. Byl to velmi tichý, nezachytitelný a dokonalý šepot, jako když nějaký zkušený vězeň předává zprávu na vězeňském dvoře při procházce: „Podej mi to opsat.“

Ben pohlédl nalevo a setkal se přímo s černýma zlostnýma očima Henryho Bowerse. Henry byl velký i na svých dvanáct let. Paže a nohy měl svalnaté, vypracované prací na farmě. Jeho otec, údajně blázen, měl menší parcelu na konci Kansas Street, poblíž hranice s městem Newport, kde Henry týdně nejméně třicet hodin pomáhal rýt, plít, sázet, kopat kameny, vysekávat křoví a sklízet, pokud bylo co sklízet.

Henry měl vlasy zastřižené tak nakrátko, že mu prosvítala lebka. Vpředu si je natíral pomádou z tuby, již neustále nosil s sebou v zadní kapse džín, a jeho vlasy nad čelem pak připomínaly jakoby zuby blížící se sekačky. Kolem něho se neustále vznášel pach potu a ovocné žvýkačky. Do školy nosil růžovou motorkářskou bundu s orlem na zádech. Kdysi se jeden čtvrťák jeho bundě nerozumně posmíval. Henry na hošíka vyběhl jako lasička a dal mu dvakrát pěstí. Hošík přišel o tři přední zuby. Henry nesměl dva týdny chodit do školy. Ben doufal, s jakousi nezřetelnou, leč žhavou touhou, že Henryho vyloučí, ne že mu pouze zakážou přístup do školy na pár dní. Takové štěstí ho ale nepotkalo. Prevíta nic nezničí. Jakmile trest vypršel, vkráčel Henry zase pyšně na školní dvůr, ostentativně stavěl na odiv růžovou bundu, vlasy napomádované tak příšerně, jako kdyby mu ta pomáda vyrážela odněkud přímo z lebky. Kolem obou očí měl ještě barevné stopy po výprasku, který mu jeho bláznivý otec uštědřil za to, že se „pral na školním dvoře“. Stopy výprasku nakonec zmizely; pro děti, jež musely v Derry žít s Henrym, však vzpomínka na tuto lekci nezmizela nikdy. Od té doby už se nikdo neodvážil udělat vtip na Henryho růžovou motorkářskou bundu.

V momentě, kdy výhrůžně šeptal Benovi, aby mu dal opsat písemku, proběhly Benovi hlavou šílenou rychlostí tři myšlenky – byly zrovna tak rychlé, jako byl tlustý – a všechny během zlomku sekundy. První myšlenkou bylo, že paní Douglasová chytí Henryho při opisování jeho písemky a že oba dostanou pětku. Druhou bylo, že jestliže tu písemku Henrymu opsat nedá, ten si ho zcela určitě po škole chytí a dvakrát ho uhodí pěstí, přičemž jednu ruku mu bude nejspíš držet Huggins a druhou Criss.

Byly to dětské myšlenky a nebylo na nich nic překvapivého, protože přece byl dítětem. Avšak třetí a poslední myšlenka, ta už byla jiná – skoro dospělá.

Možná mě dostane, dobře. Ale možná se mi povede ten poslední týden školy se mu vyhýbat. To by klidně šlo, když si na tom dám záležet. A přes léto na mě zapomene. Aspoň si myslím. Jo. Je dost blbej. Když zkoušky neudělá, mohl by zase prolítnout. A když prolítne, tak budu o ročník vejš. Nebudu už s ním sedět v jedné třídě…, dostanu se na střední školu dřív než on. A pak… Pak bych mohl mít pokoj.

„Dávej opsat,“ zašeptal Henry znovu. Černé oči Bena nyní provrtávaly, vyžadovaly.

Ben zavrtěl hlavou a ovinul rukou papír ještě těsněji.

„Počkej, tlusťochu, to si s tebou vyřídím,“ zašeptal Henry, teď o trochu hlasitěji. Jeho papír byl zatím naprosto čistý, měl na něm napsané jen svoje jméno. Zuřil. Jestli písemku neudělá a zase propadne, vymlátí mu fotr mozek z hlavy. „Dáš mi to opsat, nebo dopadneš špatně.“

Ben znovu zavrtěl hlavou, tlusté tváře se mu zatřásly. Měl strach, ale také byl odhodlaný. Uvědomoval si, že poprvé v životě se vědomě odhodlává k nějakému činu, což ho také děsilo, i když nevěděl přesně proč – a mělo trvat roky, než si uvědomil chladnokrevnost svého počínání, pečlivé a pragmatické určení ceny a skutečnost, že tehdy přilnul k blížící se dospělosti, jež ho děsila ještě více než Henry. Snad se mu podaří vyhnout se Henrymu. Dospělost, v níž bude patrně muset takto myslet téměř pořád, ho nakonec dostane.

„Mluví tam vzadu někdo?“ optala se paní Douglasová a pak zřetelně pronesla: „Jestliže ano, tak si přeji, aby přestal, a to tak, že teď a hned.“

V příštích deseti minutách bylo ve třídě naprosté ticho. Hlavy dětí zůstávaly badatelsky skloněné nad stránkami zkoušky, jež byly cítit výrazným fialovým inkoustem, a pak se přes uličku opět ozval Henryho šepot, slabě, jen tak tak slyšitelně, s mrazivou jistotou slibu:

„Seš mrtvej, tlusťochu.“

3

Ben popadl svoje vysvědčení a zmizel. Děkoval všem těm dobrým vílám, co je mohou jedenáctiletí tlusťoši mít, že Henry Bowers nemohl odejít ze třídy jako první, aby si na něj počkal venku.

Chodbou neutíkal jako ostatní děti. Mohl by utíkat, a to poměrně rychle vzhledem ke své postavě, ale bolestně si uvědomoval, jak směšně by vypadal, kdyby utíkal. Tak alespoň kráčel rychle, aby vyšel z chladné chodby, jež byla cítit pachem knih, do jasného červnového slunce. Na chvíli se zastavil a zvedl tvář ke slunci, vděčný za jeho teplo a svobodu. Září bylo někde milion let daleko. Kalendář může sice hlásat něco jiného, ale co říká kalendář, to je lež. Léto totiž bude mnohem delší, než je počet jeho dní, a hlavně – bude patřit jemu. Cítil se vysoký jako vodojem a velký jako celé město.

Někdo ho praštil – silně ho praštil. Příjemné pomyšlení na léto před ním Benovi okamžitě vypadlo z hlavy, s námahou se mu podařilo udržet na schodech rovnováhu. Stačil se chytit právě včas železného zábradlí, jež ho zachránilo před ošklivým pádem.

„Koukej mi zmizet z cesty, ty břichatino.“ Byl to Viktor Criss, vlasy načesané jako Elvis a namaštěné brilantinou. Scházel ze schodů k cestě u hlavního vchodu, ruce v kapsách džín, límec u košile frajersky napůl zvednutý; vršky vysokých šněrovacích bot mu odstávaly a plandaly.

Ben, jemuž pořád ještě divoce bušilo srdce strachem, zahlédl na cestě stát Krkavce Hugginse s cigaretou. Když k němu Viktor docházel, natáhl ruku a cigaretu mu podal. Viktor z ní potáhl, podal ji zpátky Krkavcovi, pak ukázal na místo, kde stál Ben, nyní v polovině schodů. Něco si řekli a pak se rozdělili. Benovi hořela tvář. Vždycky tě dostanou. To už snad je osud nebo co.

„To se ti tady tak líbí, že tu budeš stát celý den?“ ozvalo se za ním.

Ben se otočil a tvář mu zčervenala ještě víc. Byla to Beverly Marshová, nádherné vlasy jí vlály kolem hlavy a po ramenou, oči kouzelně šedozelené. Svetr měla vyhrnutý nad lokty, u krku odrbaný a vytahaný skoro jako jeho. Jasně že moc vytahaný na to, že ještě neměla žádná prsa, ale to bylo Benovi jedno – láska před pubertou přichází ve vlnách a je tak jasná a mocná, že nikdo není schopen postavit proti ní jednoduchý imperativ, a Ben se o to ani nesnažil. Prostě to vzdal. Byl zmatený i u vytržení a zároveň v obrovských rozpacích jako nikdy předtím…, a přesto neoddiskutovatelně obšťastněn. Hlavu měl plnou bolesti i radosti zároveň.

„Ne,“ zakrákoral. „Jasně že ne.“ Mocně se zašklebil. Bylo mu jasné, že vypadá jako idiot, ale už to nešlo vzít zpátky.

„No dobrý. Škola je za námi, že jo. Díky bohu.“

„Měj se…“ Další zaskřehotání. Musel si odkašlat, aby mu hlas zněl mužněji, a ruměnec mu ztemněl. „Měj se přes léto hezky, Beverly.“

„Ty taky, Bene. A ahoj zase na podzim.“

Sešla rychle po schodech a Ben se za ní díval zamilovanýma očima: světlá kostkovaná sukně, aura rudých vlasů na pozadí svetru, mléčná pleť, malá jizvička na zadní straně lýtka a (z nějakého důvodu tato poslední věc způsobila, že jej zaplavila další vlna citu tak žhavého, že se znovu musel zachytit zábradlí; byl to mocný cit, nejasný a milosrdně krátký, snad nějaký předsexuální signál, který dosud nic neříkal jeho tělu, v němž endokrinní žlázy ještě spaly téměř beze snů, ale přesto jasný jako letní slunný den) zlatý náramek, který nosila nad pravým kotníkem, jenž odrážel záblesky slunce nádherným zářením.

Mimoděk mu uniklo zaúpění – jen takový zvuk. Sešel ze schodů jako chatrný stařec a dole zůstal stát – sledoval ji, až zahnula doleva a zmizela za hustým živým plotem, který odděloval pozemek školy od chodníku.

4

Stál tam jen chvilku, kolem s vřeštěním utíkaly děti, samostatně i ve skupinách. Vzpomněl si však na Henryho Bowerse a rychle spěchal pryč. Přešel dětské hřiště, rukou rozehrál řetězy, na nichž byly zavěšené houpačky. Vyšel menšími vrátky na Charter Street a dal se doleva, aniž by se jedinkrát ohlédl na budovu, kde strávil v posledních devíti měsících většinu dnů týdne. Vysvědčení si nacpal do zadní kapsy kalhot a začal si pískat. Zdálo se mu, že kecky se mu nejméně osm bloků ani nedotýkají chodníků.

Ze školy unikl kolem poledne; matka nebude doma před šestou, protože v pátek chodila z práce rovnou nakupovat. Zbytek dne mu patřil.

Na chvíli zašel do parku McCarron a posadil se pod strom, nedělal vůbec nic, jen si občas pískal „Miluji Beverly Marshovou“ a pokaždé, když to zapískal, cítil se ještě bezstarostnější a romantičtější. V jednu chvíli, když do parku vběhla parta mládenců a začala tam hrát baseball, zašeptal dvakrát slova „Beverly Hanscomová“, ale okamžitě musel skrýt obličej do trávy, aby zchladil hořící tváře.

Pak vstal a zamířil si to přes park ke Costello Avenue. Když půjde ještě pět bloků, tak se dostane k veřejné knihovně, kam vlastně má namířeno. Byl už skoro venku z parku, když ho zahlédl jeden šesťák jménem Peter Gordon a zaječel: „Hej, kozatej, chceš si zahrát? Potřebujeme někoho na pravou stranu!“ Ozvaly se výbuchy smíchu. Ben mizel, jak to šlo nejrychleji, hlavu zatáhl mezi ramena jako želva, která se chce schovat do krunýře.

Ale to si pořád ještě myslel, že z toho vyvázl dobře, že měl štěstí. Jindy by ho honili, jen tak, aby z toho měli legraci, nebo třeba proto, aby upadl do bláta a oni ho viděli brečet. Dnes ale byli příliš soustředěni na hru – ani by jim nevadilo, kdyby se nehrálo podle pravidel, jen aby si zahráli. Ben je s radostí ponechal hře a šel si po svých.

O tři bloky dál na Costello Street zahlédl něco zajímavého, co by dokonce šlo možná zužitkovat, a to pod živým plotem před jedním domem. Z roztrženého papírového pytlíku na něj zablýsklo sklo. Ben nohou vyšoupl pytlík na chodník. Vypadalo to, že skutečně má štěstí. Byly tam čtyři láhve od piva a čtyři velké láhve od minerálek. Ty velké láhve dají každá niklák, ty od piva po dvou centech. Čeká tu tedy pod živým plotem na kolemjdoucího chlapce osmadvacet centů, na šťastného kolemjdoucího chlapce, který si je vezme.

„A to jsem právě já,“ řekl Ben vesele, protože pochopitelně neměl ani ponětí, co ho ten den ještě čeká. Ožil a zvedl pytlík za dno, aby se mu neprotrhl. O pár kroků dál byla velká samoobsluha, kam také Ben zamířil. Láhve vymění za peníze a peníze zase za cukroví.

A tak stojí u vitríny s cukrovím a ukazuje, které chce, jako vždy potěšený zvukem skleněných dvířek; odsunují se a kloužou po kuličkových ložiscích. Dostal pět červených a pět černých lékořicových pendreků, deset skořicových koleček (dvě za cent), celou plachtu gumových bonbonů (v jedné řadě jich bylo pět a těch řad bylo také pět, daly se vylupovat přímo z papíru), balíček lentilek s hroznovým cukrem a celé balení cukrových tabletek Pez, které se plnily do takového vystřelovacího strojku, co má doma.

Ben vyšel z krámu s malým hnědým pytlíkem cukroví v ruce a čtyřmi centy v pravé přední kapse nových džín. Pohlédl na pytlík se zásobou sladkostí a najednou se mu začala vynořovat myšlenka

(když se budeš pořád takhle cpát, tak se na tebe Beverly Marshová nikdy už ani nepodívá),

ale byla to nepříjemná myšlenka, tak ji zapudil. Šlo to celkem snadno; takové myšlenky se obvykle zakazovaly.

Kdyby se ho někdo zeptal: „Bene, cítíš se osamělý?“, podíval by se na něho s nelíčeným překvapením. Taková otázka ho nikdy ani nenapadla. Neměl sice žádné kamarády, ale měl přece své knihy a své sny; měl modelové stavebnice a velikánskou soupravu Lincoln a mohl z nich stavět, co se mu zachtělo. Matka často musela uznat, že některé domy, jež Ben postavil ze stavebnice Lincoln, vypadají lépe než některé skutečné, postavené podle plánů. A měl i pěknou stavebnici Budovatel. Také doufal, že k narozeninám v říjnu dostane stavebnici Super. Z ní se dají sestavit hodiny, co skoro i ukazují čas, a auto s opravdovou převodovou skříní. Osamělý? opáčil by asi, navýsost zmatený. Jak? Co?

Dítě, jež je od narození slepé, o tom ani neví, dokud mu to někdo neřekne. A i potom má jen nejasnou představu, co vlastně slepota je. Ben Hanscom neměl žádnou představu, co je být osamělý, protože nikdy jiný nebyl. Kdyby šlo o nějaký nový stav, možná by to chápal, ale osamělost – jak jeho život zahrnovala, tak jej také překračovala. Prostě byla, zrovna tak jako palec nebo taková legrační malá puklinka, co měl v předním zubu, puklinka, přes niž mu pořád přebíhal jazyk, když byl nervózní.

Beverly, to byl sladký sen; cukroví v pytlíku, to byla sladká realita. S cukrovím se kamarádil. Proto té na povrch se dobývající myšlence nařídil, aby zalezla, a ona tiše zalezla, aniž dělala nějaký rozruch. A tak cestou od Costello Avenue ke knihovně snědl všechno cukroví, které měl v pytlíku. Chtěl si opravdu nechat Pezy až na večer, až se bude koukat na televizi – rád si je dával do zásobníčku mašinky z umělé hmoty, aby si je pak jeden po druhém mohl vystřelovat, rád poslouchal to cvakání pérka uvnitř a nejvíc se mu líbilo, jak mu jedna kulička po druhé létaly přímo do pusy, jako kdyby se chtěl tím cukrovím zastřelit. Dnes večer zase dávali Vážky, kde hrál Kenneth Tobey neohroženého pilota helikoptéry, a detektivku Dragnet, kde šlo o opravdické případy, ale měnili tam jména, aby chránili nevinné lidi, ale hlavně jeho úplně nejoblíbenější seriál o policistech Dálniční hlídka, kde hraje Broderick Crawford policajta na motorce Dana Mathewse. Broderick Crawford byl Benův miláček. Broderick Crawford byl rychlý. Broderick Crawford byl krutý, Broderick Crawford od nikoho nevzal absolutně ani halíř… A co bylo nejlepší, Broderick Crawford byl tlustý.

Došel na roh Costello Street a Kansas Street, kde musel přejít ulici ke knihovně. Knihovna byla vlastně tvořena dvěma budovami – přední budova byla stará kamenná stavba, postavená za peníze dřevorubeckých baronů v roce 1890, a za ní byla novější nízká pískovcová budova, kde byla umístěna dětská knihovna. Knihovna pro dospělé a dětská knihovna byly spojeny prosklenou chodbou.

Na této straně, blíže ke středu města, byla Kansas Street jednosměrná, takže Ben se podíval jen na jednu stranu – doprava –, než vstoupil do vozovky. Kdyby se byl podíval i na druhou stranu, dostal by ošklivý šok. Ve stínu obrovitého dubu, na trávníku dvora Společenského domu města Derry o jeden blok níže, stáli Krkavec Huggins, Viktor Criss a Henry Bowers.

5

„Hanku, pojď, jdeme na něj.“ Viktor se téměř třásl.

Henry sledoval tlustou oběť. Pospíchala přes ulici s vystrčeným břichem a kroutila zadkem v nových džínách jako nějaká holka. Odhadoval vzdálenost mezi nimi třemi tady na trávníku a Hanscomem a mezi Hanscomem a bezpečím knihovny. Pomyslel si, že by ho asi dostihli, než by stačil zaběhnout dovnitř, ale Hanscom by také mohl začít křičet, a to by třeba zasáhl nějaký dospělý, a Henry si žádné takové zasahování nepřál. Ta baba Douglasová řekla Henrymu, že má nedostatečnou z matematiky i angličtiny. Řekla, že ho nechá projít, musí ale během léta čtyři týdny chodit na doučování. Henry by raději propadl. Kdyby propadl, otec by ho zmlátil jednou. Když ale bude muset v největší sezoně měsíc denně chodit na čtyři hodiny do školy, tak ho otec určitě zmlátí nejméně desetkrát. S touto temnou budoucností, jež ho očekávala, ho smiřovalo jen to, že se rozhodl si to všechno vynahradit dnes odpoledne na tomhle tlustoprdovi.

A s radostí.

„Jasně, dem,“ řekl Krkavec.

„Počkáme, až půjde ven.“

Sledovali Bena, jak otvírá jedny ze dvou velkých dveří a vchází dovnitř, pak si sedli, zapálili si cigarety, vyprávěli si košilaté vtipy a čekali, až Ben vyjde.

Henrymu bylo jasné, že musí vyjít tak jako tak. A až vyjde, Henry to zařídí tak, aby Ben litoval, že se vůbec kdy narodil.

6

Ben knihovnu miloval.

Moc se mu líbilo, jak je tam pořád chladno, i v těch nejparnějších dnech dlouhého, horkého léta. Miloval ticho knihovny, jen zřídkakdy narušované občasným šepotem, tlumenými zvuky razítka, kterým knihovnice označovala výpůjční knížky a kartičky, nebo šustěním stránek obracených v čítárně, kde byli usazeni staří lidé a pročítali svázané ročníky starých novin. Líbilo se mu, jaké tam je světlo, odpoledne vnikalo dovnitř vysokými úzkými okny nebo líně zaplavovalo místnosti z velkých polokoulí, zavěšených na masivních řetězech, za zimních večerů, kdy venku hvízdal vítr. Líbilo se mu, i jakou vydávaly knihy vůni – trochu kořennou, trochu tajemnou. Někdy se procházel mezi regály knih pro dospělé, pohlížel na ty tisíce svazků a představoval si, jaký asi svět žije v každé z nich, stejně jako někdy procházel svou ulicí v zastřené záři odpoledního slunce koncem října, kdy slunce je už jen taková oranžová linka na horizontu, a představoval si život za všemi těmi okny – jak se asi lidé smějí, hádají, starají se o květiny nebo krmí děti či kočky, nebo jejich tváře, když se dívají na televizi. Líbilo se mu i to, jak skleněný koridor spojoval starou budovu s knihovnou pro děti. Bylo tam pořád teplo, i když venku byla největší zima, pokud nebylo několik dní pod mrakem. Paní Starrettová, hlavní knihovnice, dětem vysvětlila, že to je způsobované takzvaným skleníkovým jevem. Benovi se ta myšlenka zalíbila. Později měl postavit široce diskutované komunikační středisko BBC v Londýně a mohou se o něm dohadovat třeba ještě tisíc let, a stejně nikdo nebude vědět (až na Bena), že tato stavba vlastně není nic jiného než skleněný koridor městské knihovny v Derry postavený na výšku.

Knihovna pro děti se mu také líbila, i když ta už neměla nic z onoho vznešeného šarmu, který cítil ve staré budově s jejími lustry a zdobeným litinovým zábradlím schodiště příliš úzkého, než aby se na něm mohli vyhnout dva lidé – jeden vždycky musel ustoupit. Knihovna pro děti byla světlá a slunečná, a navíc trochu hlučnější, i přes nápisy PROSÍME O TICHO! rozvěšené po zdech. Hluk většinou pocházel z Koutku medvídka Pú, kde si opravdu malé děti prohlížely obrázkové knížky. Když dnes odpoledne Ben přišel, právě tam začala hodina pohádek. Slečna Daviesová, krásná mladá knihovnice, předčítala pohádku „O třech kůzlátkách“.

„Kdo mi to dupe po lávce?“

Slečna Daviesová pronášela tuto větu hlubokým vlkovým hlasem, vžívala se do příběhu. Některé z malých dětí se držely za ústa, hihňaly se, většina jich však příběh sledovala vážně, věřily hlasu vlka zrovna tak, jako věřily hlasům svých snů, a jejich vážné oči odrážely věčnou fascinaci pohádkovým příběhem: Bude netvor přemožen, nebo se mu dostane kořisti?

Všude visely veselé plakáty.

Visel tu hodný chlapec z obrázkového seriálu, který si pravidelně čistil zuby, až mu z úst vycházela pěna jako z huby vzteklého psa; byl tady ošklivý chlapec, který kouřil cigarety (AŽ VYROSTU, CHCI BÝT HODNĚ NEMOCNÝ JAKO MŮJ TÁTA – bylo napsáno pod obrázkem); byla tu i krásná fotografie milionů malých světelných bodů zářících v temnotě. Nápis pod fotografií zněl:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.