Jan Urban v nakladatelství

FANTOM Print

Nemrtvá inkvizice

Soudný den *

* Připravujeme

FANTOM Print

2016

Copyright © 2016 Jan Urban

Cover © Dominik Broniek

ISBN 978-80-7398-850-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-851-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno

Martinu Darionovi Antonínovi za věcné připomínky (nejen) k ději, bez kterých by kniha byla podstatně chudší.

Monice opět za přednakladatelskou korekturu. Díky ní můžu rukopisy posílat nakladateli s klidným srdcem.

A nakonec samozřejmě i všem těm, kdo se čtvrtého dílu nemohli dočkat.

Postavy

Anselm

Bernau, vynálezce, technik a vývojář (†)

Bob, vědec, technik a vývojář

Bohouš, profesionální kýchal

Damián, rentgenové vidění

Deimos, vyhledávač talentů (†)

Elena, pyrokinetička

Eliška, talent naučit se schopnost jiného nadlidsky nadaného

Erazim

Eusebius, skladník

Felix, klíčník

Fichtl

Grácie, vidí ve tmě

Hobit, řádový ajťák, analytik a vývojář

Jackson, lingvistický talent

Jája, absolutní empatie (?†)

Jarda Šuspajtle, kuchař (†)

Jeroným, schopnost regenerace

Judita, Eliščina mladší sestra

Julie, tlakové vlny (†)

Justýna, schopnost najít kohokoliv kdekoliv

Kamil, vlkodlak (?†)

Klára, geniální krupiérka

Kleofáš, stopař (†)

Kokeš

Konrád, řádový lékař

Krista, nadzvukový jekot

Krkavec, řádový všeuměl, takřečený MacGyver (†)

Kryšpín, dítě dosud nezmapovaných schopností

Láďa, vrátný

Lukrécie, termokinetička

Makropulos, léčitelka (†)

Mantis, řádový astrolog a analytik (†)

Marika, upírka

Oberon, dotykem vidí do myšlenek druhých

Olbram, exorcista (†)

Phobos, druhý Představený Řádu, mistr vůle (?†)

Rafael, mistr umění boje, třetí Představený Řádu

Rambajs

Rejnok, elektrické šoky (†)

Růža, zásobárna energie

Selina, hypnotizérka

Selma, řádový Mojžíš a hadí žena (†)

Serafína, čerpá sílu ze strachu druhých

Slabivoj, silák

Tizian, první Představený Řádu (†)

Tobiáš, vidí 57 vteřin dopředu (†)

Tom, vědec, technik a vývojář

Tomš, majordomus (†)

Tristan, geniální paměť

Vanda, pohled Medúzy

Verdana, schopnost omezeně vracet čas

Vergil

Vilém, nájemný vrah a mistr útrpného práva (†)

Vincek, profesionální voják

Vincent, měnič (†)

Vyvyan, mistr intuice (?†)

Zbyšek, rychlý běžec

OSTATNÍ:

Tiamat, sumerská bohyně (?)

Kingu, její syn (?)

Baal, ugaritský bůh bouře, deště a plodnosti (†)

Anat, západosemitská bohyně lásky, války a plodnosti, Baalova družka (†)

Marduk, hlavní bůh města Babylonu (†)

Armand Dernhelm/Lucius, cizák a upír (†)

Prolog

10. PROSINCE 2016, PRAHA

Vánoce už dávno nejsou, co bývaly. Alespoň ne v Praze. Po dřívějších tradicích ani vidu, ani slechu, ozdoby všude jak oběšenci visí div ne od září a nejvíc hyzdící kaňka na tom všem marasmu je bezskrupulózní honba za dárky. Všude samí plastoví Santové, připomínající spíš přestrojené pedofily než komerční symboly zamerikanizovaných svátků. Mimochodem, všimli jste si někdy, že přesmyknutím dvou písmen ve slově Santa dostaneme „Satan“? Co dalšího nám za velkou louží ještě utajují?

* * *

Auto obratně zamanévrovalo, u Imperialu zahnulo doprava a zamířilo směrem k Petrskému náměstí. V limuzíně jsem ještě nikdy nejel. Není to kdovíjak povznášející pocit. Ale cítíte se fajn. Asi jako když u vleku předběhnete celou frontu a nikdo ani nepípne. Černé kožené dvousedadlo, na němž si můj zadek hověl přímo královsky, bylo opravdu roztomilé.

Co už roztomilostí zrovna nepřekypovalo, byl Damián naproti mně. Černovlasý čahoun si mě měřil pohledem a už dobrou chvíli si ostentativně plácal dopisní obálkou o dlaň. Možná proto, že jsem měl nohy hozené na malém konferenčním stolku nebezpečně blízko jeho nosu. V rádiu právě začala vyhrávat odrhovačka „All I Want For Christmas Is You“.

„Kristovy rány, dejte tam něco vánočního,“ zareagoval jsem znechuceně v rámci zachování kulturní střízlivosti na jednu limuzínu krychlovou. „Třeba Rammsteiny.“

Řidič přikývl, natáhl se k rádiu a cosi tam chvíli šramotil. Brzy naše ušní bubínky příjemně pohladila rockmetalová „Weisses Fleisch“. Zvedl jsem spokojeně palec, aby ho mohl řidič ve zpětném zrcátku zahlédnout a ocenit.

„Docela tematický song vzhledem k tomu, kam se chystáš,“ ušklíbl se Damián šibalsky a nacvičeným způsobem mi hodil obálku přes půl auta. „Instrukce jsou až směšně jednoduché…“

Otevřel jsem obálku a vytáhl z ní fotku mladý holky. Mohlo jí být něco málo přes dvacet. Čert ví. U holek nikdy nevíte, kolik jim je, dokud vám neukážou občanku. Pěkná brunetka s vlasy do půli zad, s obličejem, co by za něj kdejakej chlap šel světa kraj, a tělem, pro které se zabíjí.

„Říká si Agrippina. Přes den si hraje na vzorňouse a studuje psychologii a matfyz. Spí jen s chlapama z vysoký politiky. V noci si přivydělává tam, kam právě míříme. A to hlavní: podle našeho zdroje prodává cizákům opravdu velmi citlivé informace, mimo jiné i o pražské infrastruktuře. Metro, bunkry, ale taky pokroky ve vývoji zbraní, plány tajných vládních zařízení… ta holka bere všechno. Evidentně je jí jedno, jak se se všemi těmi daty pak naloží. Využívá ministerstvo obrany jako dojnou krávu. Je šikovná a pečlivě po sobě zametá stopy. My o ní víme, ale vládní lidé jsou proti ní bezzubí.“

„Takže nejen hezká, ale i proklatě chytrá,“ poznamenal jsem a odložil její fotku na stolek.

„V tom případě mi vysvětli, proč si Tizian na tohle vybral zrovna mě.“

Damián vytáhl z kapsy kožené bundy cigarety a vážně uvažoval, že si zapálí. „Jak to myslíš?“

„No, řeknu to takhle.“ Přezíravě jsem pohlédl přes zatemněná skla na ulici, abych se znovu pokochal deštivě blátivou atmosférou Vánoc. „Existují dva druhy slečen. Ty, co mě nechtějí vidět, a ty, co mě nechtějí ani vidět. Pravděpodobnost, že jsem na tuhle bezva akci ten pravý, je asi taková, jako že měl Hitler nad postelí izraelskou vlajku.“

„Tady se nekouří,“ oznámil suše řidič.

„Sklapni, Tomši,“ ucedil nakvašeně Damián a schoval Marlbora zpátky do kapsy. „Hele, Vyvyane, starej má asi důvod. Vždycky ho má. Ke všemu.“

„Proč na ni nevlítnem u ní doma?“

„Protože svět není kluziště. Ačkoliv má na kontě balík, bydlí v podnájmu s dalšíma čtyřma lidma v rušným baráku hned vedle policajtů. Jasně, asi by šlo hodit přes ni pytel, zavlíct do auta a hurá do Skrýše, ale z X důvodů máme rozkaz zkusit to na ni nejdřív po dobrým.“

„Tizian nám nějak měkne.“

„Prostě z ní jen dostaň, kdo jí na ty vyzvědačský vlastizrádný mise dává peníze a co všecko po ní chce. Jako by nestačilo, že je tu takovejch kolaborantů víc. Je s tím kupa práce. Nemůžeme se v tom pořád vrtat, řešíme přece mnohem důležitější věci.“

„A co když nebude spolupracovat? Víš co, tyhle mladý holky bejvaj dost nevycválaný…“

„Existuje síla, která zkrotí i toho nejzarputilejšího odpůrce.“ Damián zmáčkl čudlík pod konferenčním stolkem a zpod sedadla vyjela plechová schránka. Otevřel ji a vytáhl z ní malý kufřík. Západky charakteristicky zacvakaly a mé oči spatřily jeho vábný obsah. „Tady je dvě stě tisíc euro. To kdyby si třeba ze začátku nemohla vzpomenout.“

Dvě stě tisíc?! „Neprotáhnem to radši rypákem v Duplexu na hajzlu?“

Damián povytáhl obočí a nedůvěřivě přimhouřil jedno oko. „Radši už mlč, jinak zavolám Tizianovi, jestli si tě náhodou s někým nespletl…“

Významně jsem zvedl prst. „Ještě jedna technická – proč ji radši nepozveme někam na kafe a ty prachy jí prostě nenabídneme výměnou za to, že napráší svoje zdroje?“

„To jsi jen tak línej, nebo prostě všude hledáš výmluvy?“ mračil se Damián.

„Prostě mi odpověz.“

„Řád má možná něco ušetřeno, ale i dvě stě táců v eurech je výdaj, kterej je prostě až poslední možnost. Nejdřív zmáčknout a pak, když se bude cukat, nabídnout malý úplateček. Už cajk?“

„Cajk.“

Ani centrum už není, co bývalo. Skoro pořád se mi stává, že když se procházím Prahou, slyším pořád jen ruštinu, arabštinu, angličtinu, ruštinu, němčinu, ruštinu, ruštinu a ruštinu. Jsme ještě pořád doma, nebo jsem prošvihl nějakou anexi?

U Národní třídy jsme zastavili na červenou a já získal další multikulturní zážitek. Na obrubníku před nějakým klubem stál vytuněný mercedes a do širého okolí se z něj linula „hudba“, co by strčila do kapsy i tanec svatýho Víta. Hotové srandaauto. Znělo to, jako kdyby si to nějaký pomatený arabský DJ rozdával s jukeboxem. Další takový kulturní šok už vážně nechci zažít. Jestli Agrippina prodává Čechy lidem s tak mizerným hudebním sluchem, jako má támhle frajer, přímo si koleduje o nekompromisní eliminaci.

Limuzína zastavila. Svým příjezdem před bývalý kostel svatého Michaela způsobila poprask hned ze dvou důvodů. Jednak proto, že nikdo nechápal, jak se jí podařilo prokličkovat úzkými staroměstskými uličkami až sem, na malé náměstíčko před vchodem do kostela, a druhak proto, že tu dlouho žádný takhle okázalý příjezd neviděli. Upoutání pozornosti bylo součástí plánu. Obvykle se snažíme o pravý opak, ale dnešek je vzhledem k mé misi speciální.

„Hodně štěstí a snaž se to zmrvit co nejméně,“ popřál mi Damián usměvavě.

„A co ty? Myslel jsem, že–“

„Klídek.“ Damián se opřel do sedadla a nasadil si černé brýle. „Všeho do času. Kdyby něco, bouchačka to jistí.“

A tak jsem vystoupil sám.

Svatý Michael má poměrně barvitou historii. Nejdřív tu stával románský kostel, co byl později goticky a ještě později barokně přestavěn. Když Pepík Druhý zrušil kláštery, z kostela se stal na čtyři století sklad všelijakého haraburdí. Po pádu komoušů se dostal do špatných rukou a dnes v něm oficiálně sídlí luxusní hudební klub, který má majitele někde za Uralem.

Realita je taková, že zde sice nějaký to disko vyhrává, ale s úderem půlnoci se vše mění v hypermoderní bordel. Kulturní genocida v praxi. Ani vypálení té líhně neřesti by nepomohlo – brzy by se o slovo přihlásila ruka kapitalismu a na místě nejstaršího kostela na Starém Městě vystavěla za pomoci proruského lobbingu obchodní centrum. Pche, někdy si říkám, že na těch teoriích o konci světa přece jen něco je.

Lidi ve frontě do klubu na mě čuměli jak zjara, přestože byl teprve začátek prosince. Jasně, mé urostlé tělo zdobil na míru ušitý světle šedý oblek z období dekadence, saténová vesta a kašmírový kabát. A taky jsem vystoupil z limuzíny. Dobře, ty pohledy možná nakonec byly částečně opodstatněné.

Hodinky ukazovaly tři čtvrtě na půlnoc. Ideální start. Za chvíli se přerod z templu na semeniště pohlavních chorob dovrší. Vzhlédl jsem na osvícenou stěnu kostela a zapřemýšlel, zda vzhledem k osudu svatostánku mají v nebi bordel, nebo v tom má jen bordel církev.

Arogantně jsem celou frontu předběhl, odstrčil několik sedmnáctiletých Dánů a podíval se na dnešní vlezný. „Jedenáct stovek? Na to, že je to boží chrám, tu máte dost nekřesťanské vstupné.“

„Cenová politika vlastníků,“ omlouval se alibisticky nagelovaný frajírek v prosklené kukani. „Za ty prachy to ale stojí, to mi věřte.“

Dostal jsem cukání zeptat se ho na Agrippinu, ale příležitostí bude jistě dost i později. Otlemená ochranka v přiléhavých tílkách s názvem klubu na hrudi mě ani nešacovala, za což můžu být jistě vděčný svému šik nóbl obleku. Noční živote, tady mě máš.

Přiznávám, že sledovat kostel proměněný v diskobordel bylo architektonicky zajímavé, ale na můj vkus tu bylo moc stroboskopů a barevných svítidel, co by se kdejakému epileptikovi postaraly o životní zážitek. Bývalá kazatelna byla uzpůsobena pro tanečnice u tyče, na místě oltáře stál DJ se svou aparaturou a na vyvýšeném presbytáři se v křiklavých kostýmech, kterým vévodila extradlouhá paví pera, všemožně nakrucovala trojice téměř nahých holek, které by, soudě dle vzhledu, měly být už dávno doma a psát domácí úkoly z matiky. Podél chrámové lodi visely ze stropu pozlacené klece, ve kterých do rytmu křepčila vždy jedna dívčina. Vedle sakristie, sloužící zřejmě jako přestupní stanice do bordelu ve vyšším patře, zbudovali majitelé výtah. V místech, kde kdysi barokní umělci mistrně znázornili výjevy z Ježíšova života, stál nyní bohatě zařízený bar, jemuž dominovala jistě historicky cenná socha Panny Marie s malým čokoládovým jezírkem, do něhož jste si mohli za poplatek namáčet vybrané kusy ovoce. No páni, památkáři z toho musí chcát krev.

Sedl jsem si za bar a objednal si Shirley Templovou s trochu větší dávkou Shirley. Na kočandy byl vpravdě příjemný pohled, až vám z toho začne být úzko v kalhotách. Vyhnal jsem z hlavy hříšné myšlenky a zkusil pro jednou podle linií obličeje poznat tu, kvůli které jsem sem zavítal.

Ono se to nezdá, ale každý záškodník je nebezpečný. Být součástí tajného prastarého řádu ochraňujícího Prahu, potažmo celou zemi, před cizími uzurpátorskými silami není žádný med, natož karamel. Člověk aby se uhlídal. A to ani nemluvím o hlavním účelu naší existence, jehož naplnění se každým dnem blíží. No nic.

„Micinky, co?“ Jeden z mladých barmanů mi podal koktejl, opřel se lokty o pult a pokynul hlavou směrem k vilně se vlnícím ženštinám. „Pracovat tady na baru je často o zdraví. Víte, jaký to je, koukat na to každej den celou šichtu?“

Ten je nějak komunikativní. To ze mě tak smrdí chechtáky? „Jo, asi to trochu rozptyluje. Která z nich je ta matka Nera?“

„É… cožé?“

To jsem si mohl myslet. Proč by jinak pracoval za barem a ne třeba ve výzkumném středisku raketového inženýrství. „Agrippina. Pracuje tu, ne?“

„Jo Alena!“ svitlo náhle v barmanské mysli. „Ta je támhle v té klícce.“

Po krátkém prohlížení (samozřejmě jejího obličeje) jsem došel k názoru, že je to opravdu ta pichna z fotky. Kroutila se tedy skutečně primózně. Hotová vábnička. Mistryně svého řemesla. Tohle tělo by se mělo tesat do kamene.

„Sto padesát,“ řekl barman a plácl rukou o mokrý pult, čímž přerušil mé soustředění na Alenčin zadeček, přímo stvořený k nakousnutí.

Aby ses nepo. Já bych tu Shirley zacvakal. Vytáhl jsem z náprsní kapsy šrajtofli a řádně ji provětral. Barmanský učedník si nadité prkenice všiml a rázem byl jak mílius.

„Děkuji veleuctivě. Budete si přát ještě něco, pane?“

Světový mír, vypočítavče. „Takhle ona vyplňuje své mezery ve vzdělání?“

„Asi nechápu, jak to myslíte…“

Á, já zapomněl, barman není Einstein. „Myslím školní přestávky. Vrtí se, jako by mezi přednáškami chodila sem a pečlivě cvičila každý pohyb.“

„Můžete se jí za chvíli zeptat sám,“ usmál se slizce hošan. „Vždycky si po akci jde pro panáka. Míří pak totiž, no… na jinou šichtu, jestli mi rozumíte.“

Ne asi. Obrátil jsem pozornost zpátky k ptáčkovi v klícce. Není to tak dávno, co by ji za tohle nakrucování bez váhání upálili. Já ji pálit nehodlám. Jen možná malinko spalovat pohledem.

S úderem půlnoci DJ utnul tu svou pseudohudbu kvůli krátké přestávce na vyvětrání vzduchu, holky vylezly z klecí a štrádovaly si to buď na cígo do zákulisí, nebo k baru na posilněnou. Stejně jako Alena. Sedla si a cosi houkla na jednoho z barmanů. Nebylo jí rozumět, dovnitř už se mezitím nahrnula většina návštěvníků, kteří kdákali tak hlasitě, že přes ten vosí roj prostě nebylo slyšet skoro nic.

Protlačil jsem se k ní skrz rozvášněné davy a zblízka se ujistil, že je to fakt ona a ne ďáblovo mámení. I když se to vzájemně nevylučuje. Nervózně nalehla na bar, neboť barman její přání sice zaregistroval, ale nestíhal.

„Neříkají ti náhodou blesku?“ křikla na něj líbezným hláskem nasupené zmije.

„Jestli ano, tak dozajista ne proto, jakej je to rychlík na baru.“ Nevšední vstupy do konverzací byly mojí specialitou. Agrippina mě zaregistrovala a vlažně se pousmála. Ale to bylo tak vše. Bez jediné slovní reakce se dál snažila z barmana ledovým pohledem vytlouct to, pro co přišla. S tímhle jsem tak trochu počítal, a protože objednaná Shirley zůstala netknuta, další krok byl nasnadě.

Šoupl jsem před ni drink a naše pohledy se znovu setkaly. Můj tah nepobírala. „To jsem pro vás objednal před pěti minutami. Říkal jsem si, že přijde vhod. V té kleci je jistě zatraceně horko.“

Soudě dle prvních projevů řeči jejího těla se chytla jak rybka do síťky.

„Shirley? Jak jste to věděl, pane…?“

Sakra, identitu jsme s Damiánem neřešili. „Bond. James Bond.“

Upřímně se zasmála. Říkejte mi mistr improvizace, muhaha.

„Dobrá, pane Bonde,“ laškovně ohrnula dolní ret, jemně se do něj kousla a pak jej rozpustile uvolnila, přičemž se uvelebila na barové stoličce. „Čím jsem si to zasloužila?“

„Předně hříšným tancem a pak také tím, jak se na vás mistrovsky vyřádila matka příroda, přirozeně. Radost pohledět, a ještě větší radost by byla tu sličnost polaskat, usuzuji.“

Agrippina usrkla a zkoumavě si mě prohlédla. Až nezdravě dlouho mi civěla do očí. Co čekala, že si tam přečte? Oscara Wildea?

„Aha. Chcete sex?“

Přímočarost je někdy fajn. Jen si nejsem jistý, jestli zrovna teď je to dobře nebo špatně. „Abyste chápala, já nejsem jeden z těch, co razí teorii, že žena je jen nádoba na semeno. Ale zároveň nehodlám žádné krasotince viset na rtech.“

„Hm, hlavně aby ve finále neviselo něco jiného. Máte dost peněz?“

Vzal jsem kufřík a prsty o něj zabubnoval. „Vždy připraven.“

„Víte, pane Bonde, tohle je přímo ukázková paralela. Protože stejně jako na lidském charakteru, tak i na tomhle kufříku je důležité to, co je uvnitř.“

Neříkejte mi, že taková bezpáteřní vlastizrádná mrcha se kouká na to, co důležitého má člověk uvnitř. Z jejího úhlu pohledu možná tak jaterní cystu nebo rakovinu plic. „Tak drahá snad nejste, abych za vás vyházel komplet obsah, ne?“

„Fajn, půjdeme nahoru.“

Vyžahla na ex zbytek Shirley Templové a naznačila, abych šel za ní. V tu chvíli mi přišlo na mysl, že jsem vlastně ještě vůbec nepřemýšlel nad tím, jak ji vyzpovídám. No, mám na to ještě čas. Asi tak pět minut. Se štěstím. Ksakru.

Nastoupili jsme do proskleného výtahu a Agrippina zmáčkla dvojku. Víc pater přestavěný kostel neměl. Kdyby jo, začal bych uvažovat nad tím, jestli vážně nežijeme v Matrixu. Cítil jsem se trochu nesvůj. Prostředek k získání informací si založil ruce, opřel se o skleněnou stěnu a bezmyšlenkovitě sledoval opětovně rozprouděné dění pod námi, kde po krátké pauze opět začala hrát hudba. To trapné ticho bylo najednou hlasitější než soutěž o nejhlasitější cirkulárku.

„Mám ti říkat jménem, nebo preferuješ Neronovu matku?“

„Jestli tím narážíš na diskrétnost, Jamesi, tak buď bez obav. Je mi putna, co jsi zač. Zítra se o sobě v novinách nedočteš. Zůstaneš čistý a skandálůprostý,“ řekla ušklíbavě. Výtah zastavil a Agrippina mi pokynula, abych vyšel jako první. „A říkej mi jménem. Jsem Alena.“

„Já vím,“ mrkl jsem na ni. „Místní barmani moc melou pantem.“

Priváty byly zasazeny v podkroví kostela do poměrně prostorných garsonek. Ta Alenčina připomínala komunistický hlavní stan. Žádný plakát se Stalinem nebo podepsaná fotka Brežněva tu nevisely, šlo spíš o celkový nádech. Úsporné žárovky na abstraktním lustru zářily rudým světlem a halily tak necelých dvanáct metrů čtverečních do rudého hávu. Postel s krajkovým povlečením a naducanými polštáři stála hned vedle nočního stolku, na němž byly rozestavěny různé šminky, voňavky a další podobné kravinky, jejichž obsah i účel zůstává každému chlapovi neznámý. Přes ozdobné zrcadlo nad stolkem viselo kabaretní roucho. Ve střeše bylo jen malé okno, ale někdo, kdo netrpí obezitou, by se jím klidně mohl protáhnout. A pak už zbývalo jen polstrované štokrle se starým kazeťákem. Netušil jsem, že si někdo takovéhle věci ještě vydržuje. Ale to nebyla jediná neobvyklá věc. Naproti posteli si v rohu pod oknem na dřevěném bidýlku hověla sova. Na malé poličce vedle stála skleněná krabička, uvnitř které se nacházely mrtvé mouchy, kobylky a sarančata – soví svačina.

„Ty tu máš sovu?“

„Ne, to je prase,“ odvětila uštěpačně, sedla si za noční stolek a začala se upravovat, aby po tancovací šichtě nevypadala tak upoceně a použitě.

„Ha ha,“ pravil jsem s předstíraným pobavením. „Víš, není moc běžné mít za domácího mazlíčka sovu.“

Alena si začala pilovat nehty. „To je Výra. Je to výr, ale holka, tak jí říkám Výra.“

A to mě měli sousedi za blázna, když jsem doma choval hroznýše Ignáce. „Těší mě, že máš ‚výru‘ aspoň v něco. Jestli pracuješ tady, moc pánbíčkářská nebudeš.“

„Já věřím jen sama v sebe, pane Bonde.“

Poněkud pragmatický přístup. „Cítím lentilky…“

„To je moje voňavka.“

Zkřivil jsem obličej a secvakl čelisti. „Ups.“

„Asi bych se měla cítit uražena, co?“ pronesla pobaveně Alena, stále se zhlížející v zrcadle.

Jestli jsi z tohohle uražena, tak já jsem uramuž. „Omlouvám se, parfumerie není můj obor. A co vlastně ty? Studuješ vejšku?“

„Ne, šířku.“

„Safra, to je nějaká speciální, ne? Asi soukromá, hádám.“

„Nechtěj znát výši tamního školného.“ Konečně uhnula pohledem od zrcadla a během rozčesávání vlasů, nanášení rtěnky a parfémování mi věnovala upřímný úsměv. Naše konverzace byla jako tenis. Lob střídal eso, já forhend, ona bekhend, sem tam škobrtnutí o síť… No fajn, a teď už bych se ale vážně měl soustředit na to, proč jsem vlastně tady. Jenže když máte před sebou tělo, jako je tohle, jdou všecky myšlenky do háje.

Provokativně hodila nohu přes nohu tak, abych alespoň na zlomek sekundy mohl zahlédnout to, skrz co dělaly ženy ve středověku politiku, pak mírně vyklenula záda, povytáhla obočí a natáhla ke mně krk.

„A teď si domluvíme cenu. Klasika je nejlevnější. Nevím, jak seš rychlej nebo naopak pomalej, ale za hodinu si každopádně účtuju dva Masaryky…“

„To není zrovna sranda za babku, ale proč ne.“

Trochu ji má odpověď zarazila. Chtěla pokračovat, ale nejspíš jsem ji vykolejil.

„Kdo ti o mně vlastně řekl… Jamesi?“

Plácl jsem jméno náměstka ministra obrany, o kterém mi ještě v autě řekl Damián.

Tvářila se, že jí to stačilo. Chvíli váhala, co říct dál. „Budeš mít nějaké speciální přání?“

„To jako třeba… teorii velkého plesku?“

„Cože?“

„Spanking přece.“

Opět mě poctila svým hřejivým úsměvem a já cítil, jak čím dál víc pookřávám. Navíc mé kalhoty ostentativně dávaly najevo, že mi jsou najednou dost těsné. Hotové pražské povstání.

„Ale, ale, tady se nám někdo vybarvuje,“ zašvitořila dovádivě. „Ty budeš nakonec docela perverzák, co? Znáš nějakou sprostou básničku?“

„Jen ze školky,“ řekl jsem skromně, odevzdaně jsem rozhodil rukama, vstal, uklonil se a dramaticky si odkašlal.

„Leden

třu si ho medem.

V únoru

třu ho do úmoru.

V březnu

si konečně vrznu.

V dubnu

na semenu hubnu.

Květen

už je jen hněten.

Červen

rudě je zbarven.

Červenec

už je zas spojenec.

Srpen

už není shrben.

Září

zas se rád páří.

Říjen

slastí je svíjen.

Listopad

řádí jak vodopád.

Prosinec

zakládám sirotčinec.“

Pozvedla ruce a symbolicky zatleskala. „Máš pro mě připravené ještě jiné delikatesy?“

„Jo, docela ujíždím na role-playingu.“ Postavil jsem se, sundal sako a rozepnul první knoflík u vesty. „Já budu jakože úchylný notář a ty moje sekretářka. Ehm… slečno, jdu vás ověřit. Ihned mi ukažte svoji spisovnu!“

„Zajímavé,“ poznamenala Alena zaujatě a jak na povel roztáhla nohy od sebe. „Kompenzuješ si tím nějakou frustraci ze zaměstnání, nebo jsi vyrůstal s dominantní matkou?“

A jéje. Její psychologické já si myslí, že když si přečte pár knížek, tak mě má přečteného. I chytří lidé jsou občas docela naivní. „Pendrek frustrace. A co ty? Máš snad něco proti hře na notáře a sekretářku? Platící jsem snad já.“

Vstala, vrhla po mně ten svůj pohled slibující nepoznanou slast a začala mi pomalu rozepínat vestu. „Sekretářka je od slova sekret. Proto si je muži pořizují. Kdepak administrativa! Jak bych tu hru mohla nemít ráda?“

Když byla vesta rozepnutá, pokračovala níž a níž. Teď by bylo opravdu krajně netaktické vytáhnout jí ze svědomí její vlastizrádné manýry. Asi spojím povinnost se zábavou. Ale nejdřív mi ukáže potvrzení, že nemá žádné nežádoucí breberky!

Těsně před akcí v přívalu vášně otevřela skříň, krátce v ní zapátrala a zunkla si z malé lahvičky s azurovou tekutinou.

„Co je to za dryják?“ zeptal jsem se, ačkoliv se má mysl soustředila spíš na jiný objekt zájmu.

„Něco jako tekutá extáze,“ pravila a vilně zavzdychala. „Víc se mi to pak líbí!“

Milování při vážné hudbě je nadpozemský zážitek. Naštěstí tu z tohoto žánru měla na výběr jen to nejlepší, a jak na zavolanou nám při startu začala hrát Předehra k Vilému Tellovi od Rossiniho. Při představě, že ji později možná budu muset zabít, mi div neukápla malá slza sentimentu.

Nebyla tak úplně jako Alenka v říši divů. Spíš naopak: zažila říši divů v Alence. Lewisi Carrolle, pukni závistí!

Vítězoslavně jsem hlesl poslední postkoitální citoslovce a svalil se vedle ní na záda. Úpěnlivě chytala dech, stejně jako já. Zvědavě jsem přejel špičkou prstu po jejím zpoceném ňadérku. Zasténala, ošila se, otočila se na bok a schoulila se do klubíčka.

„Aby bylo jasno, já se můžu – stejně jako lev – pářit každých patnáct minut,“ řekl jsem pro úplnost. „Ale s nějakou tou občasnou přestávkou na doplnění paliva.“

Trochu mě překvapila. Náhle čile vstala, přešla ke kazeťáku a vypnula hudbu. Čekal bych, že po takovém výkonu jí bude chvíli trvat, než se jí podaří postavit na nohy. Ale abych tu nechválil jen sebe, i ona mi dala zabrat. Záda jsem měl pořádně rozdrásaná. Až do krve. Stejně jako dolní ret. Nejdřív mi jej ocucala jak lízátko a pak ho prokousla.

Já byl unavený jak po přespolním běhu s batohem plným šutrů. Slovo únava se v jejím slovníku asi nevyskytovalo. Nedivil bych se. Se třemi školami přes den, pravidelným večerním kroucením u tyče a nejméně třemi zákazníky za noc.

„Nečekal bych, že budeš mít ráda vážnou hudbu.“

Alena otevřela skříň hned u vchodových dveří a začala se přehrabovat ve srovnaném oblečení. „Jsem ráda nečitelná…“

„Víš, od dnešní noci pro mě bude mít Rossini úplně jiný význam.“ Trochu se mi zamotala hlava. Že by mi veškerá krev z mozku stekla tam dolů? „Nic proti jeho předchozímu bodování v mém žebříčku, ale sem do kostela se jeho hudba celkem hodí. Třeba ve Stabat Mater dokázal spojit hlubokou víru v boha s prověřenými kompozičními přístupy a stejně jako já se z toho jistě orossini.“

Vtom mi zazvonil telefon. S vypětím všech sil jsem sáhl po saku, které bylo hozené na židli hned vedle postele, a vylovil z kapsy telefon. Uf, nikdy bych neřekl, že to může být tak vyčerpávající. To už po všech těch letech ztrácím elán? To je blbost. Vždyť je mi teprve něco málo přes čtyři sta.

„Kdo ti volá tak pozdě v noci?“ zeptala se Alena podezřívavě. Když jsem se na ni podíval, stála ke mně bokem a v rukou držela tablet. Měla ho tam asi někde schovaný pro případ, že by se ze mě vyklubal zloděj. Něco si na něm prohlížela a sem tam se krátce pootáčela mým směrem, jako by se ujišťovala, jestli jí nekoukám přes rameno.

„Asi z práce. Hned je pošlu do patřičných míst,“ řekl jsem a přijal hovor.

„Vyvyane? Už máš ty informace?“

Byl to Damián. „Právě jsme kopulovali. Voláš trochu nevhod… šéfe.“

„Neměl jsi náhodou za úkol něco jiného, než jí naplivat do čítanky?“

„Je to kus, přesně jak mi bylo řečeno. Vyřídím srdečné pozdravy.“

„Zjisti, co máš, jinak jsi bez prémií a republika jednou nohou v prdeli.“

„É, to počká do zítřejšího brífingu. Pápec.“

Zaklapl jsem výstřelek moderní komunikace a nechal ho vklouznout zpátky do kapsy. Zvedl jsem hlavu a chystal se Alence vysvětlit, že vzhledem k pracovnímu vytížení mi sadistický šéf volá i ve tři v noci kvůli prkotinám. Jenže z toho sešlo. Nahá mi totiž mířila pistolí do ksichtu.

„Hele, mně stačila hra na notáře a sekretářku, policajtky mě nijak nerajcujou.“

„Radši kápni rychle božskou. A to nemyslím jen proto, že jsi v chrámu Páně,“ řekla prostě Agrippina a rozkročila se. Nebylo třeba mě upozorňovat, že mi hlaveň míří doprostřed čela. „Kdo ve skutečnosti jsi? Nikdo s tvým ksichtem na žádném ministerstvu nepracuje.“

Aha, tak přece. Říkal jsem si to. Někde tu má snímač obličeje. Porovnala si mou nevinnou tvář s ostatními státními zaměstnanci, které si během sexu projela ukradeným softwarem, a rozervala tak moje doposud neprůstřelné krytí na cucky. „No, já byl před týdnem na plastice, takže tam možná ještě mají starou fotku…“

Necudná horizontální pracovnice zvýšila hlas. „Přestaň šaškovat, blboune. Jestli sis nevšiml, mám v ruce bouchačku.“

„Chceš mi vyhrožovat s prázdným zásobníkem? C-c-c, velmi neuvážlivé,“ řekl jsem a střelhbitě se natáhl ke kabátu, v němž se skrývala moje devítimilimetrová pojistka proti vyhroceným okolnostem. Pak mi v uších několikrát zazněl naprázdno zmáčknutý kohoutek a Agrippinino sprosté zaklení.

Netuším, jak se jí to podařilo, ale byla u kabátu dřív než já. Kam se poděla má proslulá rychlost? Nevzpomínám si, že bych jí dal volno. Ta sovomilná mrcha našla mou bouchačku a ujistila se, že tam už kulky opravdu jsou. Zas to byla ona, kdo byl na koni. Stejně jako před pár minutami…

„Co ty seš za hajzla, hajzle?“ prskla na mě rozohněně a přitiskla mi hlaveň k týlu. Odpor byl čím dál marnější. Ale už jsem tomu přišel na kloub – není to mou vinou. Nevím, jak to udělala, ale oslabila mě, omámila, odrovnala nebo něco takového.

Těžce jsem vzdychl. „Všecko povím, ale nejdřív mi řekni, proč se cítím jako něco, co právě natrávila a zas vyzvrátila kráva?“

Potutelně se usmála, stáhla hlaveň z mého zátylku a odstoupila o pár kroků zpátky. Asi tak lépe viděla na mé čím dál bezvládnější tělo. Pohladila Výru po hlavě, mírně pootevřela světlík kvůli vyvětrání festovně vydýchaného vzduchu a vítězně spustila. „Moje rtěnka. Je v ní pozvolna omračující substance. Jeden starý japonský jed. Zabíjí pomalu. Velmi pomalu. A protože já nemám tolik času, vetřela jsem si část i pod nehty, kterými jsem ti rozedřela kůži, aby se ti dříve dostala do oběhu. Máš v sobě asi tak trojnásobnou dávku.“

„Travička zelená jedna…“ utrousil jsem zpupně.

„Važ slova,“ pohrozila a znovu na mě namířila zbraň. „Mám tu protijed, ale záleží to jen na tobě, škrholo! Kdo tě sem pustil? A kdes vzal klíče, žes mi z pistole vyndal kulky?“

„To já ne, na to mám lidi,“ přiznal jsem rezignovaně. „Když jsi kroutila zadkem, byl tu kolega a trochu se pojistil pro případ, že by něco nevyšlo…“

„No, hádám, že to opravdu nevyšlo,“ usmála se škodolibě. „Proč zrovna já?“

Nechám tu rajdu, ať si myslí, že mě má v hrsti. Ale kecat nebudu. Ostatně, jak jinak si s ní o tom zkusit pohovořit, než jí to přiznat. „Doslechli jsme se, že prodáváš cizákům tajné informace, na nichž mnohdy záleží osud naší země. Materiál, co by se neměl dostat do cizích rukou. Chceme ti nabídnout obchod…“

„Proto ten kufřík?“ Agrippina zbystřila, vzala jej, usadila se do křesla v rohu a zkusila ho otevřít. Byl na číselný kód. „Poprosím o kód. Budu ho brát jako znamení, že stojíš nejen o protijed, ale i o jakous takous harmonii mezi námi dvěma.“

Stejně bych jí ty prachy musel ukázat. „Šest šest šest a nula šedesát devět. Ďáblovo číslo a má oblíbená poloha. Tu zkusíme příště,“ dodal jsem povolně.

Západky cvakly a jejím očím se dostalo krásného pohledu na dvě stě evropských klacků. „Hezká sumička. Tu jste mi chtěli dát proč? Abych práskla své mecenáše a slíbila, že už budu jen sekat latinu?“

Zkusil jsem pokrčit rameny. „Tak nějak.“

Prohlížela si mě jak hyena raněnou gazelu. „Mám jiný návrh. Velice štědrý, Jamesi Bonde, takže ho zvaž, máš totiž jen jeden pokus. Tenhle kufřík za tvůj život plus informace o tom, jakou organizaci zastupuješ.“

Vyjednávat umí, to se musí nechat. No, když chce slyšet pravdu, má ji mít.

„Tvoje nabídka se nedá odmítnout,“ přiznal jsem bez skrupulí a dlouze se nadechl. „Jsem členem tajného řádu, který vznikl v Čechách za panování Rudolfa II. Přežíváme dodnes, protože pijeme zředěný elixír mládí, který byl na pražském dvoře před čtyřmi sty lety skutečně vynalezen. Každý náš člen má nějakou více či méně nadpřirozenou schopnost, která ho dělá mezi prostým lidem naprosto výjimečným. Nebyli jsme založeni primárně kvůli tomu, čím se lišíme od obyčejných lidí, ale abychom za pomoci těchto schopností ochránili Prahu, potažmo Čechy, před cizími vlivy a před koncem světa, který se nebezpečně blíží. Obáváme se, že lidé, kteří od tebe kupují informace, jsou ze zahraničních frakcí a… no, zní to komplikovaně, co?“

Bezděky vstala, přistoupila ke skříni a cosi vyndala z haldy složeného oblečení v jedné z přihrádek. Malý flakónek s azurovou tekutinou. Ten, ze kterého upila, než se na mě lačně vrhla. No jasně, musela ho vypít. Jinak by sama zkapala jak já, mrcha prohnaná. Poklekla před mé hadrovité tělo, dvěma prsty uchopila flakónek a zamávala mi jím před očima. „Tohle je protijed. Ten ale dostaneš až ve chvíli, kdy mi povíš pravdu a ne debilní snůšku nesmyslů. Takže znovu a lépe.“

Ona mi nevěří. „Chápu, že je to pro někoho šok, ale věř mi, tohle je realita. Pravda pravdoucí. Čestný skautský!“

Posměšně zkřivila úsměv, odstoupila a nabila pistoli. Netrvalo dlouho a zase jsem čučel do hlavně. Hm, tak přece jen asi vystřelí. Je to ostrá holka, o tom žádná.

„Dala jsem ti šanci. Propásl jsi ji. Jízdenka zpátky do života je pryč. Sbohem, pane Bonde, zabitý vlastní zbraní. Jak poetické.“

„Jestli už ses vykecala, tak to zbytečně neprotahuj.“

Logicky by měl následovat výstřel, co mě jednou provždy zbaví pozemských starostí. Jenže ten nevyšel. Jediné, co vyšlo, byl táhlý výkřik z dívčích úst, jako kdyby ji někdo zezadu pořádně nabral vidlemi. Náhle vypoulila oči, roztřásla se a spadla i s křečovitě sevřenou pistolí na podlahu hned vedle postele. Ještě chvíli ze sebe vydávala jakési přerušované dusivé zvuky, ale brzy ji to přešlo.

S vypětím všech zbývajících sil jsem se natáhl pro protijed a doslova ho vyrval Agrippině z ruky. Držela ho fakt fest. Sova otočila hlavu o sto osmdesát stupňů a bádavě nás pozorovala. Rychle jsem se flakónku podíval na dno a čekal, až se zberchám do takové míry, abych byl schopný vyťukat aspoň čísla na telefonu.

Trvalo mi asi sedm minut, než jsem se zmátořil. Šlo to poměrně rychle a brzy jsem byl zpátky ve formě, což ovšem neplatilo o mé drahé společnici. Teď jsme si vyměnili role. Poklekl jsem vedle ní a opatrně jí uvolnil ztuhlé prsty pravé ruky z rukojeti, z níž trčelo několik desítek narudlých jehliček.

„Drahouši, dovol, abych tě seznámil s mou upravenou CZ-75. Je zajímavá tím, že je obohacená o sken otisku prstu a dlaně. Jestliže se z ní pokusí vystřelit někdo jiný, než pro koho byla určena, rukojeť při stisku kohoutku vstřelí neoprávněnému útočníkovi do kůže skrz malé jehličky jed z kobry černokrké. A pozor, teď přichází ta hlavní zajímavost: tenhle jed je zase zvláštní v tom, že člověka ihned paralyzuje a dezorientuje. Svalová ztuhlost může trvat až pět hodin. To jen abys věděla, jak dlouho v téhle směšné poloze budeš, než tě moji lidé náležitě zpracují…“

Přimáčkl jsem bříško palce na příslušné místo a jehličky zase zajely zpět do rukojeti. Položil jsem pistoli na stůl, stoupl si a v klidu se oblékl. Občas jsem se na ni nostalgicky zadíval a při pohledu na její skvostný zadeček si neodpustil poslední lichotku.

„Tvoje prdelka by zasloužila zařadit na seznam UNESCO. Památkáři by pak jak Sirény křičeli pokaždý, když si špatně sedneš.“

Zatímco telefon vytáčel známé číslo, vložil jsem Výře do zobáku uleželé saranče. Hladově dar přijala.

„Nazdar vespolek! Ještě nespíš, Tiziane?“

„Dobře víš, že čekám na tvé hlášení.“

„Proběhlo zkrocení zlé ženy v praxi. Shakespeare by měl ze mě radost.“

„Tomu mám rozumět jak?“

„Tomu máš rozumět tak, že hned volám Damiánovi. Sám ji neunesu. Budeš mít tu možnost vyslechnout ji sám. Sáhla na špatnej vercajk a seklo to s ní.“

„Chápu. Jste stále ve svatém Michaelovi?“

„Sčítám tu svoje hříchy. Proto tu nějakou dobu ještě budu.“

„Dobře. Ale při odchodu nechci žádnej brajgl, nerad bych tahal Hobita z postele.“

Sotva jsem položil hovor, rozrazily se dveře a v nich stál osvalený plešoun v těsném triku, jeden z mnoha místních vyhazovačů, kteří dohlíželi na hladký průběh diskotéky, přerůstající do své druhé, podstatně rozjetější fáze. V tu chvíli jsem zalitoval okamžiku, kdy jsem pistoli nechal na stole, který byl podstatně blíž k holohlavému nácíčkovi než ke mně. Cápek si bouchačky samozřejmě všiml, promptně ji sebral ze stolu, namířil ji na mě a vítězoslavně se zachechtal.

„Dohráls, šmejde!“

„Seš tu na můj vkus nějak rychle. Copak, copak? Nahrávaly nás snad nějaké skryté kamery?“ Nějak o mně vědět museli a těžko poslouchali s hrnkem na stěně ve vedlejším pokoji. Tak si říkám, jestli o tom šmíráčku věděla i chudák tady Alča.

„Na to vem jed, hajzle! Ale už se na svůj hollywoodskej výkon nepodíváš, zkapeš!“

Dole pod námi dunělo disko, takže nějaké ty výstřely by se v tom randálu určitě ztratily, v tom měl hošan pravdu. Jenže…

„Radši to polož, Arnolde, nebo si ještě ublížíš.“

Nemohl říct, že jsem ho nevaroval. Spoušť samozřejmě stiskl, takže se brzy válel vedle Agrippiny v podobně komické pozici s ještě udivenějším výrazem. To už ale po chodbě duněly další kroky. Uchopil jsem pistoli za hlaveň, sebral mu ji z křečovitě sevřené ruky a skočil za dveře, kde jsem měl dost času na opětovnou skenovou identifikaci a získání čézetky pod kontrolu.

Prvního příchozího jsem praštil dveřmi do hlavy a nasměroval ho tak na Alenino zrcadlo, které svým čelem úctyhodně rozmlátil, a toporným pádem na podlahu rozházel její nádobíčko po celém pokoji. Na dalšího vyhazovače jsem několikrát vystřelil přes dveře. Hlasité žuchnutí mi bylo důkazem, že přinejmenším jedna kulka svůj cíl našla.

Na chodbě zavládlo ticho.

Čas začít si klást otázku, jak z toho ven. Prozvonil jsem Damiána a doufal, že to pochopil.

Damiánovi by nemělo dělat problém mě najít. S rentgenovým viděním už sem stačil proklouznout jednou, když Agrippině vyndal náboje z pistole. Hm, má smysl na něj čekat? Radši bych měl vzít kramle, ta kamera tu pořád ještě někde je a jede a kdo ví, kdo na druhým konci sleduje vývoj situace. Staroměstské stříšky a střechy jsou v těchto místech sice dost nahuštěné, ale protáhnout se i s holkou tím úzkým světlíkem? Ne, takovej anorektik nejsem. Budeme muset výtahem.

Přivolal jsem výtah, přehodil si Alenu kolem ramen, vzal kufr s penězi a nakýbloval se s tím vším nákladem dovnitř. Z pohledu zdola to pro náhodné čumily muselo vypadat, že jen krapet přebrala. V očích měla pořád ten samý výraz nezměrného údivu, takže nikdo nejspíš nepojal žádné větší podezření.

Výtah dojel do přízemí a já se i s Alenou vyvalil ven. Většina lidí byla zabraná do hudby a vnímala jen ji, alkohol a extázi, co se jim rozpouštěla na jazyku, ale našli se i tací, kteří se po nás ohlíželi. Naštěstí holka zlatá kolaborantská vypadala skutečně přiopile a nikoliv paralyzovaně, takže to rozjuchané osazenstvo kostela bralo jako normální diskantskou etudu s příchutí Woodstocku. Zatím.

Nechtěl jsem se zdržovat hledáním dalších východů, navíc s nákladem, s nímž bych neutekl ani chromému, a vyrazil rovnou k hlavnímu vchodu. Tam nás zastavil prodejce lístků.

„Vám se u nás nelíbilo?“

Natočil jsem k němu Alenin ksicht. Vypadala, že si právě šlehla a nevnímá nic než matroš, co se jí prohání žilami. Nesouvisle mručela a sem tam vydávala zvláštní kakofonii pazvuků. „Přesouváme zábavu ke mně domů,“ vypálil jsem rozjařeně.

„Chápu,“ zazubil se pobaveně chlapec a pustil nás.

Pronesl jsem Alenu takřka liduprázdným průchodem mezi Michalskou a Hlavsovou a dovlekl ji na Malé náměstí, kde mi konečně volal Damián.

„Proč jsi mě prozváněl? Děje se snad něco?“

Skutečně muž činu. „Kde parkuješ?“

„V Linhartský. Co kontakt? Dostals z ní informace?“

„Tizian to bude muset udělat sám. Šáhla mi po sexu na čezetu a je jak prkno.“

„Cože?“

„Slyšels správně. Proběhl sex, ale natáčely nás u toho tajný kamery. Hobit by se na to měl podívat, nechci se zítra najít na nějakých placených pornoserverech.“

„Jestli to video najdu dřív než on, bude z tebe v řádu rázem hvězda.“

„Byla to součást plánu, holky po tom bývají výmluvnější…“

„Blbe. A to ji taháš s sebou? Víš, kolik policejních kamer tě už nejspíš zaznamenalo??“

„Neřečni a chystej kufr.“

„Radši zavolám Hobitovi. Bude určitě strašně rád, že se kvůli tobě zas nevyspí!“

A tak skončila anabáze svatého Michaela.

Damián mi i přes mé excesy velkoryse nabídl, že mě hodí domů.

„To je dobrý, mám to kousek.“ Všiml jsem si, že má na zadním sedadle připravenou uspávací pušku se šesti náboji. „Copak, ještěří muž zase utekl?“

„Ale ne. Ten už je hezky pod zámkem. Už se mu nedá věřit,“ ujišťoval klidně Damián. „Tohle je na jednoho vlkodlaka, co dělá bordel v parku u letohrádku Hvězda. Je třeba ho trochu polechtat a naučit dobrým způsobům.“

„Miluješ tuhle práci, co?“

„Je to moje věrná holka. Měj se.“

„Dobrou s kobrou.“

„Díky. Raději ale bez té kobry.“

* * *

Praha skrývá svět, který je běžným lidem z pochopitelných důvodů utajen. Je pestrý, ale nebezpečný. Magický a nepoddajný. Žije mystikou, dávnou minulostí a oživlými legendami. Já v něm žiju dennodenně. Já jsem ten svět.

Kapitola 1

24. ÚNORA 2018, HRAD HOUSKA

Popravdě, nevím, co mě to napadlo. Nikdy jsem si deník psát nechtěla, naopak jsem vždycky opovrhovala všema těma nanynkama, co si musely do deníku psát každou pitomost o tom, co si dnes koupily s kámoškama po obchodech, proč se cítí nespravedlivě ohodnoceny za každou nepovedenou písemku nebo kolik kluků se na ně usmálo a ony z toho div že nechytly hysterák, a byly schopné popsat deset stránek jen o pocitech, které z nich v tu chvíli začaly tryskat jak živelně vyvěrající gejzír.

Možná si připadám znuděná stejně jako tehdy ony, ale určitě nejde srovnávat moje nynější pohnutky s těmi, které měly ony v době, kdy byl svět ještě relativně pěkným místem k žití. Prostě jen cítím nutnost zaznamenat na papír běh událostí, kterými jsem za poslední půlrok prošla, protože, a na to dám krk, něco podobného zažil málokdo. Nebo možná spíš lepší říct ‚přežil‘. Přinejmenším se najde málo těch, kteří by o tom stihli povyprávět budoucím generacím. Na druhou stranu je velkou otázkou, zda vůbec nějaké budoucí generace budou, ale o tom později.

Uf, když jen pomyslím na to, co všechno chci najednou říct, vůbec nevím, kde začít. Lavina myšlenek se valí a já nestíhám. Mám k dispozici jen jeden školní sešitový blok zhruba o sto stránkách a už teď tuším, že to nebude stačit. No co, úvod mám za sebou, k němu je vždy nejtěžší se dokopat. Vyspím se a zítra ráno začnu tu lavinu myšlenek a vzpomínek nějak kočírovat. Mám totiž opravdu velkou spoustu času…

25. února 2018

Ještě než s tím vším úplně začnu, musím se ještě vrátit ke včerejšímu zápisu – na rozdíl od všech těch slepiček, co si svůj deník schovávaly pod postel, kde jim ho stejně matky našly a pravidelně četly, já naopak chci, aby se tenhle deník jednou někomu dostal do rukou a vše, co si v něm přečte, nezůstalo jen pro jeho oči.

Ach jo, možná jsem stejná slípka jako ty holky…

Skvěle, druhý zápis a už škrtance. Těch tu možná bude víc, pokud se přistihnu, že píšu kraviny. No nic, malé upozornění jen tak na okraj.

Jmenuji se Eliška, ale ve skupině lidí, v níž žiju, mi říkají i Kopírko. Proč, to vysvětlím později.

Je mi patnáct let a donedávna jsem bydlela v Praze na Hůrce s rodiči a malou sestrou Juditou. Vlastně bylo všechno v pořádku až do minulého října, kdy jsem potkala Vyvyana a Mariku a dostala se tak do víru událostí, které mi změnily život. Vlastně nejen mně. Všem na téhle planetě. Respektive těm, co přežili.

Nebo to ještě bylo září? Trochu mi to už splývá. Abych se přiznala, tak vlastně ani netuším, co je za den. Vím jen číslo dne a měsíc.

Dnes je už opravdu jedno, zda je středa nebo neděle. Nastala doba, kdy je spíš důležité, že po dlouhé noci znovu vyjde slunce.

Hm, přemáhám se tu už přes hodinu k nějakému kloudnému začátku, ale pořád nevím, kde začít. Když máte nekonečnou spoustu času, jde to nějak pomaleji. Přiznám se, že mi docela začínají chybět i ty domácí úkoly.

Co blázním? Prostě mi chybí starý svět…

26. února 2018

Jsem součástí starobylého řádu Řádu, dost možná poslední lidské životaschopné buňky, která má tu moc, aby vrátila svět do starých kolejí nebo ho tam alespoň nasměrovala. Tento řád založil kdysi dávno Rudolf II., a sice za jediným účelem – aby ochránil Čechy před cizími vlivy, a to jak politickými, tak magickými, kterých si byl dobře vědom. Vlastně jsme měli ještě jeden úkol, ten nejdůležitější. Zabránit apokalypse. Jenže vlivem naprosto nečekaných zásahů se nám to i přes veškeré vypětí a totální nasazení nepodařilo. Je zbytečné vypisovat, kdo za to konkrétně mohl, kdo nesl větší či menší část viny, ale velkou, ne-li hlavní roli v tom hrál náš bývalý Představený, levoboček samotného Rudolfa II., Tizian.

Možná se ptáte, proč se Řádu podařilo přežít až do dnešních dob a jak je možné, že zatímco okolní svět padl do zkázy, my přežili. Odpověď je jednoduchá – jednomu z Rudolfových alchymistů se podařilo vytvořit elixír mládí, jehož recept se sice na dlouhou dobu ztratil (do té doby si jej řeholníci ředili; kromě mě, já ho ještě pít nepotřebuji), ale krátce před apokalypsou se opět našel. Víc o něm třeba později.

Čím se Řád liší od ostatních? Ono už samotné označení „Řád“ je spíš krycí název. Každý, kdo je jeho součástí, vyniká nějakou nadpřirozenou schopností. Máme mezi sebou pyrokinetičku, termokinetičku, člověka, co dotykem vidí do myslí druhých, mistra bojových umění, dívku, co vidí ve tmě, holku, co dokáže najít kohokoliv kdekoliv, další takovou, co má pohled legendární Medúzy… a mnohé další. Já sama umím kopírovat schopnosti druhých, jak jsem se svého času dověděla.

Když mě Vyvyan s Marikou prováděli iniciačním procesem, ke kterému jsem už od začátku byla silně skeptická, zareagovala jsem, tuším, slovy, že to zní, jako by ten jejich řád byl plný X-Menů, vymyšlených komiksových postav, z nichž každá uměla něco neuvěřitelného, nadlidského. Popravdě mi netrvalo dlouho uvěřit, že nejde o nějakou bláznivou sektu, ale o utajený svět plný magie, o němž obyčejní smrtelníci nemají ani zdání. A Praha v tom hrála hlavní roli.

Jsem unavená, ani nevím z čeho, celý den jsem se nehnula z hradu. Pro dnešek končím a pokračovat budu zítra.

1. března 2018

Apokalypsa převrátila celý svět naruby. Zapomeňte na to, co bylo předtím, teď To, že teď čtete můj deník, znamená, že jste ji buď nějakým zázrakem přežili, anebo patříte mezi postapokalyptickou generaci, kterou se Řádu podařilo nějakým zázrakem vzkřísit. Je možné, že někde na světě existuje místo, možná jich je i víc, kde následky otevření transdimenzionálních bran nenadělaly, když to řeknu eufemisticky, takovou paseku. Pokud tomu tak skutečně je, určitě se nejedná o miliony, ale spíš o tisíce lidí. Věřím, že někde na Sibiři, Aljašce, na ostrůvcích v Oceánii nebo někde vysoko v andských horách nebo Himalájích lidé určitě přežili, ale pokud jde například o Evropu, ta se dá dohromady už jen těžko. Podle Rafaela by to jít mohlo, ale potáhne se to desetiletí, spíš staletí. Já osobně si myslím, že by to mohlo jít i dřív, ale Řád se pořádně zapotí.

Tak či tak, svět se zhroutil a všechno, na co si jen vzpomenete, přestalo fungovat. Elektřina a s ní vše, co s ní souvisí (elektrospotřebiče, které lidstvo používalo na denní bázi, ať už ledničky, trouby, rychlovarné konvice, počítače, elektrárny), teplá voda, doprava… mohla bych takhle vyjmenovávat pěknou dlouhou chvíli, ale uvedu spíš konkrétní příklady:.

Hobitovi, našemu odborníkovi přes techniku a počítače, se naštěstí podařilo udržet pod kontrolou satelit, díky kterému kromě zachování naší soukromé (a zřejmě jediné fungující) telefonní sítě sledujeme i okolí kolem našich stanovišť, kde přežíváme. Jak se nám to daří, když elektrická energie zkolabovala? Fungujeme na obří dieselagregát, který zásobujeme pravidelně každý týden, ale poslední dobou zjišťujeme, že všechny benzínové pumpy v okruhu padesáti kilometrů už jsme takřka vycucali. A jezdit pro naftu dál je příliš velký risk, po zemi se stále pohybuje spousta mytických oblud, které se do svého času a prostoru už nikdy nevrátí. Trhlina, která je sem uvrhla, se už totiž uzavřela. Ne že by nám ty obludy tolik vadily, dokážeme si s nimi poradit, ale spíš přemýšlíme o alternativních zdrojích energie. Nedávno mi Verdana říkala, že hodlají vyzkoušet solární energii.

Hrady (Bezděz, Houska, Kokořín a také Karlštejn a Křivoklát, ale ty jsou teď prázdné, aspoň myslím), na nichž sídlíme a které jsou nyní našimi základnami, mají na střechách dost místa na to, abychom na nich nějakou tu fotovoltaiku vyzkoušeli. Možná se divíte, jak je možné, že nám hrady říkají ‚pane‘, když jde jen o hromadu šikovně poskládaného kamení. Abych to příliš nerozebírala, odvolám se na výše zmíněné vysvětlení o skrytém světě, o němž běžný člověk nemá ani tušení. I pro mě to bylo zpočátku těžké pochopit, ale když mi před čtvrt rokem ukázali křivoklátské podzemí, o kterém nemá nezasvěcený člověk ani ponětí, pochopila jsem.

Předevčírem jsme s pár řeholníky vyrazili pro zásoby vody, což je důvod, proč jsem dva dny zápisu vynechala. Zatím pijeme vodu ze zásob, které jsme si sem navezli, ale částečně už ubíráme z nedalekého pramene.

A protože mi právě dohořívá svíčka, budu pokračovat zas až zítra.

3. března 2018

Co zbylo po starém světě? Ruiny, opuštěná rezavějící auta a jiná vozidla a dopravní prostředky, o které se nikdo nestará. Pomalu se rozkládající odpadky, které nemá kdo spalovat. Unikající radiace (aspoň Hobit blábolil něco o Dukovanech, prý to ale zatím nestojí za řeč, na rozdíl od atomových elektráren za hranicemi). Domy, do kterých vstoupila příroda a pomalu je přetváří k obrazu svému.  Díry v chodnících, jimiž proniká potlačovaná zeleň a začíná dominovat oproti betonové šedi (to je na jednu stranu dobře). Plíseň, která ruku v ruce s vlhkostí pomalu pohlcuje to, co chemie za vlády člověka zachraňovala. Vysychající řeky (jak nikdo nereguluje výpusť u přehrad, začíná se to projevovat). Velká spousta poztráceného majetku, který utíkající lidé ve spěchu zahazovali, aby si odlehčili…

Ne, nebudu pokračovat, obraz totální zkázy si jistě dokážete představit stejně dobře, jako byste ho viděli před sebou.

Dneska nějak nemám moc času na psaní. Tenhle krátký zápis jsem tvořila skoro celý den. Zítra vysvětlím proč.

6. března 2018

Včera odjela do blízkého okolí skupina řeholníků v čele s Damiánem a Vandou s tím, že se zřejmě vypraví i do vzdálenějších míst. Tím se asi myslela Mladá Boleslav, respektive město duchů, které z ní zbylo, a taky Mělník a Turnov. Jejich výprava má tři cíle: likvidaci oblud, které Hobit vystopoval pomocí satelitu a které by se v okolí měst měly vyskytovat, dovoz nafty, pokud bude z čeho, a nalezení a kontaktování přeživších obyvatel. Jestli výprava na nějaké narazí, má za úkol dopravit je na naše stanoviště. Zatím to ale vypadá spíš marně – podle prvních satelitních snímků do sta kilometrů kolem nás život příliš nebují. Anebo se schovává.

Předevčírem jsem byla spolu se Zbyškem, Vandou a Kerberem na lovu. Věřte nebo ne, ale zvěř se přemnožila a můžete ji tu teď vidět častěji než kdy předtím. Zvlášť kance. Mimochodem, aby bylo jasno, Kerberos je opravdu Kerberem, tedy oním mytickým psím hlídačem Hádovy říše, kterého si nějakým zázrakem Vanda ochočila, takže jsme ho nemuseli zabít jako ostatní obludy, které prošly dimenzionální bránou. Hafan se nakonec osvědčil i v boji o Prahu, kdy Vyvyan svým hrdinským činem uzavřel trhlinu, byl víc než jen užitečným pomocníkem. Vlastně spíš jeho raťafáky, dlouhé jak vztyčený prostředníček dospělého člověka.

8. března 2018

Asi přestanu za každý zápis psát to ‚2018‘, každému je snad jasné, že je pořád ten samý rok (zas až TOLIK to psaní flákat nehodlám, abych vynechala rok).

No nic.

Spisovatelkou bych asi být nemohla, na to mám moc malé skóre, jen pár stránek. Balzac nebo Dostojevský by na mém místě už měli nejmíň první kapitolu.

A zase tlachám, místo abych přiblížila, co se vlastně stalo.

Dneska jsem pomáhala v kuchyni. Od té doby, co při bojích o Prahu umřel Jarda Šuspajtle, jede kuchyně na dvě směny a šéfuje jí především Růža. Není to jen kvůli její schopnosti, ale taky proto, že z nás asi umí nejlíp vařit. Nebo to aspoň přiznala.

Abych taky napsala něco věcného: Rafael si poslední dobou láme hlavu tím, kam se během rozvleklého boje o Prahu (nebo spíš během pokusu o něj, protože to de facto především na začátku žádný boj nebyl) poděli všichni naši vojáci. O tom, že při otevření dimenzionální brány proběhla mobilizace, už víme. Tanků bylo v ulicích plno a stíhačky křižovaly oblohu jak vrány na podzim. Co už netušíme, je, jestli NATO nezhodnotilo situaci v naší zemi rovnou jako beznadějnou. Jestli ji tím pádem neodsoudilo k zániku a neodvelelo české vojáky raději do zahraničí, kde, jak si pohlaváři tehdy ještě mylně mysleli, se to teprve začalo hroutit, avšak poněkud tišeji. Ze začátku.

Nevím, přišlo mi, že v posledních letech se u nás patriotismus vracel zpátky na výsluní, takže i kdyby Češi dostali přímý rozkaz odejít do bojů mimo republiku, odmítli by. Anebo jsem moc naivní, jak mi Rafael často nezapomíná připomínat…

Každopádně není po nich ani stopy.

Tak mě napadá, že je možná ta nejlepší chvíle připomenout docela důležitou věc – Praha byla postavena na průsečíku silných magických siločar, kde je neskutečná kumulace magické energie. Zároveň takových míst je po světě asi ještě deset (těch hlavních), a jakmile se jedno zhroutilo, což se stalo přesně v den apokalypsy (proto proběhla), narušilo to stabilitu i těch ostatních. Takže se vytvořily trhliny v čase a prostoru i jinde na planetě, a i tam začali z dosud netušených dimenzí přicházet staří bohové a příšery z mýtů a podrobovat si náš svět, který na ně a jejich moc nebyl připravený.

Chápete to aspoň trochu? Dává to smysl? Do háje, začínám z toho být unavená a otrávená. Moje vyjadřovací schopnosti nějak zakrněly. Ale vytrvám!

9. března

Zase jsem den vynechala. Ale mám perfektní výmluvu. Na Kokoříně se konala symbolická oslava Jeronýmových šedesátin. Nic velkého, vlastně šlo jen o zvěřinové hody kombinované s degustací vína, co jsme našli na benzínkách. Vlastní zásoby nevedeme. Tak dobře na tom nejsme ani my.

Možná bych měla dodat, že ačkoliv je většině z Řádu přes stovku, díky elixíru mládí vypadáme pořád vesměs mladě – řeholníci přestali stárnout ve chvíli, kdy začali pít elixír.

Hobit se včera ukázkově opil, což samozřejmě naštvalo Rafaela, který po něm po návratu chtěl, aby okamžitě začal pracovat se satelitním vyhledáváním, a musel mu ty úkoly napsat, protože milého Hobitka chytl bolehlav už hodinu po návratu na Housku. Lukrécie se mu smála celou cestu, i když ho s Vandou vlekly do pokoje – a že jim to trvalo! Na druhou stranu bylo zajímavé sledovat Elenu, které je vzhledově sotva dvacet, ale biologicky už přes čtyřicet, jak se nalévá jak násoska. Tahle skupina lidí je fakt pestrá, nikdo není obyčejný, všichni jsou originál a každý by zasloužil dlouhou kapitolu…

Klíží se mi oči, další várka informací až zas jindy.

11. března

Satelit zaznamenal pohyb větší skupiny lidí v několika vytipovaných oblastech. Slyšela jsem to z druhé ruky, od Grácie, která to zase zaslechla od Verdany, se kterou to řešil Hobit a Rafael. Prý se nějaké skupinky, čítající pár desítek lidí, zdržují v lesích na jihozápad od Prahy, kolem Černošic, Mořinky a Karlštejna, aspoň co jsem slyšela. Dál pak v Brdech, Kunratičáku a kolem Jílového. Hobit to prohledává systematicky od Prahy a středních Čech. Nějakou chvíli potrvá, než detailněji prozkoumá celou republiku. Každopádně volám ‚Sláva‘. Přece jen to nevypadá na kompletní vymření lidstva.

Rafael podle všeho zatím váhá s vysláním emisara do těch míst. Proč, to už Grácie nezjistila.

12. března

Včerejší informace o lidech, co přežili apokalypsu, ve mně vzbudily naději, že možná přežila i moje rodina. Poprosila jsem Hobita, aby mi zazoomoval satelitem kolem našeho paneláku a nějakou chvíli tam monitoroval pohyb nebo zkusil najít nějakou lidskou aktivitu (jasně, naši s Judkou můžou být kdekoliv jinde po republice, ale kde jinde začít, než právě doma – mám vytipovaných i pár další míst, kam mohli před apokalypsou utéct). Řekl mi, že ne vše je v jeho silách, ale že to zkusí. Také dodal, že jestli se to dozví Rafael, nebude z toho nadšený, neboť od něj má ohledně satelitního monitoringu docela jiné rozkazy.

Prosit jsem ho nemusela, prý se na to podívá, ale potrvá to pár dní. S tím počítám. Sice si od toho moc neslibuju, ale co kdyby přece…!

14. března

Jak jsem předpokládala, kolem našeho paneláku je, aspoň podle satelitu, pusto a prázdno. Když jsem Hobita poprosila, zda by mohl zkusit zmonitorovat i jiné lokality (měla jsem je připravené), řekl, že až zas za nějaký čas, kdy na něj nebude vedení Řádu valit jiné úkoly.

Jasně, času máme vlastně dost. My ano. Ale mají ho i přeživší lidé?

15. března

Nevydržela jsem to, zašla za Rafaelem a na rovinu ho poprosila, zda bych mohla zaměstnat Hobita hledáním mé rodiny. Nebo spíš prohledáním míst, kde by se podle mě mohli zdržovat (když nevyšel náš pražský byt). Zpočátku se ošíval a považoval to za takřka zbytečnost a ztracený čas, ale nakonec povolil. Zároveň dodal, že s vysláním potenciální záchranné výpravy bude souhlasit jen v případě, že se jasně prokáže, že má rodina žije a že nejde o omyl. Tak to je snad jasné, ne?

Hobit sice nadšením z dalšího úkolu zrovna nepřekypoval, ale řekl, že se na to podívá, když mám to kýžené ‚povolení z nejvyšších míst‘.

16. března

Rafael dnes ráno odjel na jeden den na Bezděz, tak jsem toho využila a zašla zas za Hobitem; už jsem tam skoro víc než doma. A tím ‚doma‘ myslím svou hradní komnatu. Domov mi od apokalypsy zní spíš jako abstraktní pojem. Dá se za něj počítat místnost čtyři krát šest metrů s jednou postelí, židlí, stolem a truhlou s věcmi, z nichž valná většina původně nebyla moje? Nemyslím si…

Původně jsem se Hobita chtěla jen zeptat, jestli pro mě nemá nějaké novinky ohledně mojí věci, a když neměl, chvíli jsem u něj v kutlochu zůstala, protože právě analyzoval záběry z nočního putování té součásti vesmírného smetí, a to mě opravdu zaujalo!

Hladina moří stoupla o deset, možná patnáct metrů, takže dívat se na satelitní snímky zatopeného New Yorku, Hamburku, Malmö nebo Šanghaje bylo vážně něco! Uprostřed Central Parku jste mohli klidně ulovit žraloka.

Horší pohled – i když vlastně už skoro nebylo na co – se mi naskytl, když mi Hobit ukazoval, kde by měly (!) být tichomořské ostrovní státečky jako Kiribati, Tonga, Vanuatu, Melanésie a další. Vypadalo to vážně děsivě – z moře trčely v lepším případě jen špičky palem!

Na ostrůvku mezi Afrikou a Jižní Amerikou s božím názvem Tristan da Cunha přežilo podle Hobita asi pět set lidí, což dělá o dvě stovky míň, než jich je tam vedených v záznamech. Jelikož je to dost hornatý ostrov, nějaký metr vody navíc tam moc nehraje roli, aspoň jak jsem viděla. Tedy zatím. Podobné to je na Islandu*, kde je teď Marika, s několika rozdíly. Obyvatel je tam přes tři sta tisíc a čert ví, kolik jich tam uteklo ze zaplavené a zničené Evropy – respektive komu se to vůbec podařilo, kdo to během apokalypsy stihl. Valná většina budou místní.

Záznam od peruánského Machu Picchu dokládal, že přeživší lidé před rozběsněným mořem a bohy utekli do hor a znovu tohle skalní město opevňují s úmyslem tam žít! Nikdy bych nevěřila, že se něco takového může stát a už vůbec ne za mého života!

Nejvíc mě ale dostala zalitá Sahara v Mauretánii. To byl pohled za všechny peníze!

Abych to shrnula, všechna pobřežní města světa to schytala, ale rozlití vodních toků si vyžádalo brutální změny i dál ve vnitrozemí. Uf, a to jsem dřív nadávala, že je mi tak moc líto, že Čechy nemají moře. Teď jsem za to ráda. Nejnižší bod naší země je u Hřenska, a aby si moře prorazilo cestu i k nám, muselo by se zvednout ještě aspoň o sto deset metrů. Doufám, že něco takového už nenastane!

* Marika se na Island vydala mimo jiné hlavně proto, že tam měla jistotu potravy, abych tak řekla. Našince se jí vysávat nechtělo, tak využila ostrov kromě gejzírových lázní i jako poměrně dobře zásobený bufet.

18. března

Včera se mi stala zvláštní věc. Na telefon mi někdo poslal fotku. To by zase nebylo nic až tak zajímavého, kdyby nešlo o fotku pana Štěkny, což byla nejoblíbenější plyšová hračka mojí sestry Judity. Byl vyfocený uvázaný na klice v podzemním komplexu, který mám ještě v živé paměti – byla jsem tam nějaký čas vězněná cizáky. Pod fotkou byl vložený děsivý vzkaz: ‚Víc jak týden už nezvládne‘.

Co si o tom mám, sakra, myslet? Kdo mi to posílá? A proč? Znamená to snad, že Judita žije? Proč se o tom dozvídám až teď? Jestli je to pravda, tak osmiletá holka se sotva o sebe dokáže postarat – bůh ví, jak dlouho ji tam vězní! A hlavně, kdo?! Kdo se tam o ni celou dobu stará? Nejsem sice odborník, ale ta fotka vypadá zatraceně pravá, žádný Photoshop.

Zašla jsem za Hobitem a ukázala mu číslo s tím, zda je v jeho silách dohledat majitele. Fotku jsem mu samozřejmě neukázala! Řekl mi, že jde o kódované číslo, podobně odstíněné, jako je naše řádová telefonní síť, takže odesílatele nelze dohledat. Začal se ptát víc, tak jsem vše radši rychle zahrála do autu a zmizela, než by to začal víc řešit.

Ten, kdo to poslal, se netají tím, že jde možná o past, do které se mám chytit. Je tu ale taky jistá šance, že jde o dílo nějakého neznámého dobrodince, co mi chce jen pomoci, ale upřímně, těch mimo Řád příliš není. Vlastně žádný. Aspoň mě nikdo konkrétní nenapadá. Musím zjistit, co za tím je! Jestli je tu šance, že je Judita naživu, musím do toho jít!

Ne, něco takového Rafael určitě nepovolí. Záchrannou misi na základě domněnky a jedné podivné fotky s plyšovým psem rozhodně nevyšle. V tomhle se budu muset angažovat sama. A potajmu. Navzdory jeho zákazu.

… a asi se mu nebude líbit, jak to provedu. Ale musím. Rodina je rodina.

Kapitola 2

20. BŘEZNA 2018, HRAD HOUSKA 05:08

Auto vjelo na příjezdovou cestu a zastavilo na plácku před železnou bránou, za níž se nacházelo předhradí a zahrada. Dvoučlenná hlídka spatřila auto už zdálky, ještě notnou chvíli před hradem, teprve když vyjíždělo z lesní silnice. Halogenová světla byla vidět na velkou vzdálenost. Řeholník Vincek se zaskřípěním otevřel bránu a spolu s bratrem ve zbrani Fichtlem, stojícím mu po boku, trpělivě čekali, až řidič vystoupí a dojde k nim.

Z Marie Stuartovny vylezla vysoká tmavá postava, jejíž rysy ve světle baterky dobře rozpoznali. Rafael. Představený řádu.

„Vy tu ještě jste?“ zavrčel nevrle, když je zahlédl.

„Mno… hlídáme přece,“ pokrčil rameny Vincek a Fichtl mu souhlasně přikyvoval. „Za chvíli nás vystřídá další hlídka. Rambajs s Kokešem.“

Rafael si v dlaních převaloval klíčky od auta. „Mám dojem, že jsem támhle kousek před hradem zahlédl nějakou harpyji. Běžte se tam podívat. Hned v tom ďolíku, jak je první domek po pravé straně.“

Fichtl překvapeně zamrkal. „Harpyje? V noci? Ty slepicoidní mrchy snad nikdy nespí!“

Rafaelovi se blýsklo v očích a nebylo to jen proto, že mu do nich Vincek zasvítil baterkou. „Zlo nikdy nespí. To si pamatujte. Tak šup, šup,“ řekl Rafael a ostentativně zamával rukou, aby je popohnal.

Když se oba strážní za zvuku odjišťování svých kulometů pomalu vzdalovali od auta, Rafael ještě chvíli čekal, než uznal, že jsou v dostatečné vzdálenosti, a rychle otevřel kufr. Z něj hbitě vyklouzla malá hnědovlasá dívka, tisknoucí k sobě hračku v podobě plyšového psa. Jakmile dostoupla na zem, zvědavě si prohlídla střídmě osvětlený hrad a obrátila pohled k vysokému vousatému muži, jako by čekala na nějaký povel.

Rafael rychle zabouchl kufr, zamkl auto, vzal malou dívku za ruku a kvapně s ní spěchal do útrob hradu. Bylo krátce po páté hodině a už brzy, jak Představený dobře věděl, vysvitnou za horizontem první paprsky.

Hrad byl ztichlý. Valná většina řeholníků ještě spala. Obě postavy pomalu odcupitaly chodbami až k jedné z komnat, odemkly dveře a vstoupily dovnitř. Jakmile se tak stalo, Rafael dveře opět zamkl, zhluboka si oddechl a vzal na sebe zpátky svou pravou podobu.

Eliška se vysvlékla z dlouhého černého kabátu, loupla po Juditě hřejivým úsměvem a uložila oděv do skříně na nejbližší ramínko. Pak mu ho musím vrátit. Unaveně zívla a líně ukázala rukou na neustlanou postel se zmuchlanou dekou. „Támhle budeme dneska spát. Až tě dopoledne představím Rafaelovi, tak pokud se na mě nenaštve, dá ti sem přinést nějakou postel nebo alespoň něco provizorního, na čem budeš spát.“

„A dneska budu spát s tebou?“ zeptalo se nevinným hláskem copaté děvčátko.

„Jasně,“ usmála se Eliška. „Jako doma.“

Judita tázavě naklonila hlavu na stranu. „A kde jsou maminka s tatínkem?“

Eliška ztěžka polkla a na okamžik strnula. „Nechme si to až na den, Judko, jo? Já teď už nemám na nic energii. Ty jo? To ti závidím,“ pravila mladá řeholnice, dovlekla se k posteli a s rozpaženýma rukama na ni vyčerpaně padla.

Judita se sklopenou hlavou došla k posteli, odložila pana Štěknu na polštář, svlékla se jen do košilky a kalhotek, lehla si na kraj postele, přitáhla na sebe půlku deky a znovu k sobě přivinula plyšového psa. „Tak teda až ráno,“ zakňourala zklamaně. „Dobrou noc.“

Spíš dobré ráno. Eliška byla ráda, že už nestojí na nohou, jak ji čím dál rychleji zmáhal nutný restart těla. „I tobě, ségra. Jsem ráda, že tu jsi se mnou.“

„Já taky.“ Já taky…

* * *

Eliška během dvou minut usnula, jako když ji do vody hodí.

Judita stále ležela obličejem směrem do místnosti, zatímco její starší sestra raději usínala s tváří ke zdi. Mladší děvče náhle otevřelo oči, opatrně se převalilo, aby zkontrolovalo, zda Eliška spí, a když seznalo, že ji jen tak něco neprobudí, odložilo pana Štěknu na polštář a tiše vyklouzlo z postele. Judita se vcukuletu oblékla, znovu přistoupila k posteli, vzala pana Štěknu a zespoda na něm nahmatala skrytý zip.

Prostor uvnitř plyšáka často používala jako dětskou formu kabelky. Samozřejmě si tam mohla dávat jen ty věci, které se do něj vešly. A těch nebylo mnoho. Při dovolené v Chorvatsku do něj zvládla nacpat opalovací krém, dětské sluneční brýle a několik vlnami ohlazených kamínků, které v moři statečně vylovila.

Nyní z něj ale vytáhla něco docela jiného. Malou pistoli ráže devět milimetrů s tlumičem jednou tak velkým, jako byla celá zbraň. Děvče si s přemýšlivým výrazem sedlo a znalecky přišroubovalo tlumič k hlavni, přičemž se každých pár sekund ujišťovalo, že Eliška stále tvrdě spí. Ve chvíli, kdy se jí podařilo tlumič připevnit, pana Štěknu znovu zapnula, přičemž se uvnitř něj nacházela ještě jedna baňatá věc, kterou se Judita zatím rozhodla nevyndávat. Teď měla jinou práci.

Vylovila z kapsy Eliščiných kalhot klíč, odemkla dveře a zase za sebou opatrně zavřela. Prošla chodbami na nádvoří a tichými kroky zamířila zpátky k bráně, kde znaveně postávali hlídači a s vyhlídkou další šestihodinové hlídky vzhlíželi k východu jak kovaní bolševičtí rusofilové. Zamířila k nim, přičemž zaslechla jejich rozhovor.

„… uznávám, už je dlouho klid.“

„Skoro jako by něco viselo ve vzduchu.“

„Drž tlamu. Buď rád, že se kromě těch pár kontrolních misí po okolí nic neděje.“

„Ti povím, chtělo by to nějaký ženský. Ale ne ty naše, obdařený. Normální, bez schopností, úplně vobyčejný, nijak nepolíbený tímhle blázincem.“

„Mi povídej. Já už nešukal, ani nepamatuju.“

Judita potichu přicupitala ke Kokešovi a Rambajsovi. Oba řeholníci si jí hned všimli, přestali pozorovat východ slunce, ustali v duchaplném hovoru a zadívali se na děvčátko jak na zjevení.

„Kdo jsi, holka?“ zajímal se nedůvěřivě Rambajs a instinktivně sjel pravačkou ke kohoutku kulometu.

„Ty nejsi řeholnice, že ne? Kde ses tu vzala?“ pokračoval v otázkách Kokeš a zmateně se díval do míst, odkud přišla.

„Maminka mě sem poslala,“ usmála se Judita od ucha k uchu a ukázala rukou směrem k bráně do hradu. „Je tam. Prý se na všechny moc těší.“

„Tak moment!“ zhrubl v hlase Rambajs a kývl na Kokeše. „Běž se podívat, o kom to mluví. Tohle mi smrdí. Já ji tu zatím pohlídám.“

Kokeš přikývl, odjistil kulomet a odběhl přes zámecké zahradní předhradí k bráně. Judita ho celou dobu sledovala, a jakmile jim oběma zmizel z dohledu, otočila se s rukou pod košilkou zpátky k Rambajsovi.

Ten se na ni nedůvěřivě mračil. „Jak ses sem dostala?“

„Přece autem,“ řekla Judita, vytáhla zpod košilky pistoli, namířila ji na zaskočeného Rambajse, a než se řeholník k čemukoliv odhodlal, vpálila mu kulku do hlavy. Rambajs se skácel k zemi i s kulometem, který výrazně zarachotil po štěrkovité zemi. Judita si rychle lehla na zem, rafinovaně pistoli schovala pod cíp Rambajsova kabátu, otočila hlavu tváří k zemi a natáhla nohy. Když uslyšela přibíhat Kokeše, zavřela oči a zadržela dech.

„Proboha!“ slyšela vyhrknout vyděšeného řeholníka. „Co se tu kurva…“

Judita zvedla hlavu ze země, odhalila schovanou pistoli a vystřelila. Tlumič utišil hlasitý výstřel, při kterém kulka hlídajícímu řeholníkovi proděravěla srdce a zastavila se až o lopatku. Kokeš padl k zemi jak podťatý. Z díry v těle okamžitě začala proudit krev. Judita rychle vstala, aby se snad ani kapkou krve neumazala, poodběhla stranou a s lhostejným výrazem krátce zhodnotila, co se stalo. Otočila se a zamířila zpátky do hradu.

Chtěla využít příležitosti, dokud většina zdejšího osazenstva spí, ale v jednom z oken už zahlédla světlo a uslyšela odkudsi z hradu kroky, a tak se raději rozhodla počkat ještě den, než padne tma. V případě prozrazení měla připravený další postup…

* * *

Elišku probralo ze spánku zabušení na dveře. Někdo za nimi vyslovoval její jméno, ale dívka byla teprve na cestě z říše snů, kdy nedokázala plně rozeznat, co se jí zdá a co je realita. Ulevilo se jí, když Juditu spatřila vedle sebe. Děvčátko spalo a hrudník se mu zvedal v pravidelných intervalech. Eliška zívla a zaposlouchala se.

„Eliško, no tak! Vzbuď se!“ zazněl povědomý hlas znovu. Hned po něm následovalo další ostré bušení.

To je Verdana. „Jo, jo, hned! Už jdu!“ zvolala a seskočila z postele. Judita zamručela a pootevřela oči. Starší sestra k ní přiskočila s vypoulenýma očima a prstem přiloženým na rty. „Teď nesmíš vydat ani hlásku, jasný? Ticho!“ špitla a přehodila přes ni deku.

Přesunula se ke dveřím, přičemž se snažila přimět šedou kůru mozkovou k odpovědi, co se může dít tak závažného, že ji kvůli tomu musí budit. Podívala se na displej řádového telefonu. Bylo půl deváté ráno. Nespala ani čtyři hodiny. Vzala za kliku.

Za dveřmi stála štíhlá černovláska slovanských rysů, za opaskem odjištěnou pětačtyřicítku a v očích neklid a zmatek. „Promiň, že tě tahám z tepla postele, ale Kokeš a Rambajs jsou mrtví. Někdo je zastřelil.“

Eliška šokovaně vytřeštila oči. „Co… cože? Zastřelil? Takže… to znamená, že je tu snad někde nějaký přeživší cizák?“

„Nevíme.“ Verdana s hořkým výrazem rozhodila marností rukama. „Ty jsi v noci nic zvláštního neviděla? Na hradě nebo v okolí? Zkus si na něco vzpomenout, třeba i na ty nejmenší detaily. I ty by nám mohly pomoct zjistit, co se jim stalo.“

Eliška zbledla, ale zachovala si tvář. Kokeš a Rambajs mrtví… Ale to je někdo musel zabít až po našem příjezdu! Že by Mařenu někdo od Prahy sledoval?? „No… já… si teď nevzpomínám.“

„Nevadí. Třeba si vzpomeneš za chvíli.“ Verdana vyloudila slabý úsměv na rtech. „Kdyby něco, hned to nahlas Rafaelovi, jo?“

Eliška strojeně přikývla a zavřela za Verdanou dveře. S nejistotou se obrátila k Juditě, která na ni vykukovala zpod deky. Děvčátku byl vidět jen lesklý malý nosík a dvě vyplašené oči.

Ááá, ksakru! Stejně by se to dozvěděl. Tak ať to raději má ode mě. „Vstávej, Judito. Musím tě někomu představit.“

* * *

Zamračený Rafael nervózně ťukal prsty o desku stolu. Před sebou na stole měl pomalu stydnoucí hemenex s kávou, ale jakmile se dozvěděl, co se v noci stalo, ztratil chuť a nehodlal se do snídaně pustit dřív, než vyslechne předchozí hlídku. Nechal pro Vincka a Fichtla okamžitě poslat. Nakázal je přivést co nejdřív, i kdyby byli třeba jen v noční košili. Chtěl znát urychleně odpovědi.

Dveře se rozlétly a dovnitř vstoupili rozcuchaní, neoholení a mžourající Vincek s Fichtlem. Pytle pod očima naznačovaly, že se ani jeden z nich příliš nevyspal. Fichtl měl na sobě pomačkané spací tričko s motivem pokleslé metalové kapely a Vincek pro jistotu přišel jen v dlouho nežehlených kalhotách a bos.

Rafael se zprudka postavil a opřel se pěstmi o stůl. „Řekli vám, co se stalo?“

Vincek přikývl a Fichtl souhlasně zamručel.

Představený si odfrkl a pokračoval. „Pak jistě tušíte, proč jsem vás vytáhl z postele. Našli je za bránou s prostřelenou hlavou a srdcem a pochopitelně, jak je dobrým zvykem, nikdo nic neslyšel. Takže mi teď pěkně od začátku řekněte,“ zvedl Rafael ruku a s každým slovem s ní hrozebně ťal naprázdno do vzduchu, „co se tam venku během vaší hlídky, kurva, stalo?“

Fichtl pokrčil rameny a chtěl promluvit, ale místo toho dlouze zívl. Vincek mu chtěl dát přednost v odpovědi, ale když viděl, kam to vedlo, raději to vzal na svá bedra.

„Nastoupili jsme hlídku v jedenáct večer,“ začal Vincek a uvazoval si rozšněrované kalhoty, neboť mu začaly povážlivě padat. „Asi hodinu se nic nedělo, ale asi kolem tři čtvrtě na půlnoc jsme se viděli u brány a–“

„S kým jste se viděli?“ přerušil ho s přísným pohledem Rafael.

„Nooo…“ protáhl Vincek. „S tebou přece.“

„Cože?!“ vyjel na ně Představený. „Se mnou?! Zbláznili jste se?“

„No jo, byls to ty,“ bránil kamaráda ve zbrani Fichtl. „Vrátil ses s Mařenou v pět ráno, poslals nás za neexistující harpyjí a mezitím jsi zaplul zpátky do hradu.“

Rafael třeštil nechápavě oči.

„Uznej, že tak divnou výmluvu bychom si nevymysleli,“ vztáhl k němu prosebně ruce Vincek. „Vlastně spíš nechápeme, proč to… popíráš. Ty si to nepamatuješ? Byls to ty… ne?“

„Já celou noc spal!“ zařval rozohněně Rafael a praštil pěstí do stolu, až hemenex s kávou nadskočily o dobrého půl centimetru. Pak soustředěně zavřel oči, zaťal zuby a dlouze se nadechl, jako kdyby na tom nádechu závisel celý jeho život. „Aha… do psí prdele! Já už asi tuším, kdo to byl.“

Vincek s Fichtlem si vyměnili nechápavé pohledy. „A kdo teda?“ odvážil se zeptat Vincek.

Rafael zuřivě zaťal pěsti, ale všiml si kávových cákanců na stole a nasměroval svůj vztek do opěrek křesla. „Okamžitě mi sem zavolejte Hobita! Hned!“

* * *

Eliška suverénně kráčela chodbami hradu a za ruku držela svou sestru Juditu, která s sebou vlekla plyšového psa – jedinou vzpomínku na domov. Koho potkaly, ten se k nim otáčel. Starší ze sester se snažila výrazy řeholníků nevnímat, ale na zvídavé otázky už odpovědět musela. Krátce, ale musela. Tazatelé byli přítomností neznámého děvčátka natolik zaskočeni, že než kolem nich obě dívky stihly proklouznout, nestačili se zeptat na nic duchaplnějšího než „kdo to je“, případně „co tady dělá ta holčička“ nebo „Eliško, ty ji znáš?“. Eliška na všechno odpovídala neutrálním vyjádřením, že „se to všichni už brzy dozvědí“.

Teď ji ale čekal křest argumentačním ohněm. Věděla, že Rafael jí její noční misi nedaruje. Nejspíš bude dštít oheň a síru. Pravděpodobně několikrát vybuchne, zrudne jako rak a vynadá jí do nezodpovědných hlupaček. Možná ji počastuje i několika sprostými slovy. Až se tak stane, nebude se divit. Ví, že chyba nastala na její straně. Ale plně si za svým selháním proti pravidlům řádu stojí. Bez jejich porušení by zde s ní teď totiž Judita nebyla.

Už byly od Rafaelovy pracovny jen pár kroků, když z ní uviděly vycházet Hobita. Pohledy Elišky a řádového ajťáka se potkaly. Jakmile se tak stalo, tělnatý zarostlý muž na prahu třicítky k nim rychlým krokem vyrazil, čímž Juditu neobyčejně vyděsil, neboť v jejích očích představoval rozpohybovanou horu masa, co se vzhledem k velikosti těla oproti délce nohou před nimi nedokáže včas zastavit a obě je sejme. K jejímu velkému překvapení se tak nestalo.

„Lítáš v pořádným průseru, holka,“ zahrozil Hobit složeným notebookem. „Sakra, co sis myslela? Každé auto si ukládá veškeré záznamy všech jízd! Musel jsem to teď Rafaelovi vytáhnout z disku a odnést. Ví, kam jsi jela. Ví všechno.“ Vtom si uvědomil Juditinu přítomnost a významně zvedl rozježené černé obočí. „A ty jsi…?“

„Judita,“ řekla Judita a vesele se na něj usmála. Zvedla plyšáka, uchopila jeho přední packu a zamávala mu s ní na pozdrav. „A tohle je pan Štěkna.“

„Těší mě, pane Štěkno.“ Hobit zkřivil úsměv do infantilní grimasy a dal plyšovému psovi pac. Zatímco se Judita spokojeně zubila na celé kolo, Eliška ajťáka ihned plácla přes ruku.

„É… eahm… au?“ zaskuhral Hobit. „Za co to bylo?“

Eliška odpověděla otázkou. „Co všechno Rafael ví?“

Hobit si odkašlal. „No, ví, že sis přisvojila jeho podobu, jela Mařenou do Prahy a zaparkovala těsně vedle vstupu do podzemního komplexu cizáků v Prokopáku…“

„Dobrý, dál už, prosím tě, nepokračuj,“ zastavila ho Eliška a po chvilce přemýšlení polkla. „V jaké je náladě?“

Hobit vyprskl smíchy, ale hned utnul, jako když střelí. „Rafael? Děláš si srandu?!“

Eliška pokrčila rameny, cukla s Juditou a odvážně vykročila vpřed.

Když vstoupily do pracovny Představeného, Rafael jim věnoval jen krátký úsečný pohled, uhnul očima ke kávě a zlehka z ní upil. Počkal, až zavřou dveře, a teprve poté se na ně dlouze zadíval přísným pohledem učitele, kterého pozdně příchozí žákyně vyrušily uprostřed pointy, jíž si měl získat studenty. Elišku probodl chladným pohledem a na Juditu se zamračil. Obličej protáhl ještě víc ve chvíli, kdy uviděl plyšáka. Aura těžko skrývané zlosti zahustila prostor od podlahy až ke stropu.

„Ehm, dobré rá–“

„Není vůbec dobré,“ přerušil ji nevybíravým tónem Rafael. „Dva naši lidé jsou mrtví kvůli tvé neposlušnosti, nezodpovědnosti a idiocii. To si neber osobně, je to prostě tak. To, cos udělala, byla volovina. Kardinální. Kolosální. Gigantická blbost.“

A je to tady. Kolika dalšími přívlastky mě ještě zasypeš? „Já–“

„Co tě to, sakra, napadlo, použít pro vyplížení z hradu moji podobu?! Copak si neuvědomuješ, co všecko se mohlo stát?!“

„Já jsem –“

„Kdybys to udělala jen tak, bez předchozí konzultace, kdyby to nebylo na řádovém indexu zakázaných věcí a kdybych ti to předtím několikrát nezdůrazňoval – a nejen já –, tak neřeknu ani popel,“ řekl otráveně Rafael a Eliška měla dojem, že místo posledního slova chtěl říct něco úplně jiného. „Jenže tys to udělala přes veškeré výslovné zákazy, a výsledkem je, že jsi sem zavlekla nějaký zatoulaný cizáky, co nám zabili dva skvělé řeholníky. A to všechno pro co? Pro tohle,“ prskl a švihl rukou k Juditě, která se z jeho ostrých slov zakabonila.

„To není žádné to,“ ozvala se s odporem Eliška. „To je člověk. Moje sestra. Jediné, co mi zbylo z rodiny…“

Rafael praštil dlaní do stolu a hrozebně se k nim naklonil. „Ksakru, Eliško!“ vyjel na ni. „Víš, co zbylo z rodiny mně? Nebo Vinckovi? Hobitovi? Kristě? Grácii? Ve stanovištích Beta nenajdeš jediného řeholníka, co při apokalypse nepřišel o své blízké! Tuhle hru na city vynech! Sama dobře víš, že tohle na mě nikdy neplatilo! Jasně, možná to máš těžší, protože ses do řádu dostala moc pozdě, ale ani to tě neopravňuje k samostatné akci, která ti byla vysloveně zakázaná! Nehledě na to, jakými schopnostmi vládneš…“

Judita se rozeštkala a přitiskla pana Štěknu k sobě. Eliška se k ní postavila a objala ji. I ona měla na krajíčku, ale ovládla se, i když cítila, jak se jí povážlivě stahuje hrdlo. „Kokeše a Rambajse je… mi líto. Opravdu…“

„Mně je zase líto, že už ti nemůžu věřit.“ Rafaelova slova byla jako krotitelův bič. Švihala po duši a zanechávala na ní šrámy. „Odveď to dítě za Konrádem, aby ho prohlédl. A teď mi radši běž z očí. A neopouštěj Housku. Dokážeš mi alespoň tohle slíbit? Nebo je to celé o tom, že máš problém s autoritami?“

Eliška si povzdechla a vzala Juditu za ruku. „Pojď, Judko, jdeme,“ řekla posmutněle, vzala za kliku, když vtom se na poslední chvíli zarazila a otočila se. Rafael si zrovna znaveně přejížděl prsty po zvrásněném čele. „Nezapomněl ses mě na něco zeptat?“

Představený sundal ruku z obličeje a opařil mladou řeholnici dalším ze svých nevrlých pohledů. „K věci, jestli je to důležité nebo to nějak souvisí se smrtí Kokeše a Rambajse.“

Eliška pustila Juditu, vytáhla z kapsy telefon, položila ho před Rafaela a ukázala mu fotku pana Štěkny, uvázaného u kliky v podzemním komplexu pod Prokopským údolím, kterou jí někdo poslal. Osvětlila mu příběh, který za ní stál, a že si až po dnešní noci uvědomila, že šlo zřejmě o past, do které se jak hloupá husa chytila, a dovedla tak toho, kdo past nastražil, až sem na Housku. Rafael zachmuřeně naslouchal. Když domluvila, natočil se, aby viděl na Juditu, a znovu si ji změřil od hlavy až k patě.

„Budeme ji muset vyslechnout,“ řekl nekompromisně.

Eliška pozvedla poplašeně obočí. „Ale ona říkala, že nikoho neviděla. Jak by mohlo osmileté dítě lhát?“

„Je to tvoje sestra. Jestli umí lhát a porušovat pravidla alespoň z poloviny tak dobře jako ty, nechci nechat nic náhodě,“ zpražil ji Rafael, vzal do ruky hrnek kávy a opřel se do křesla. Vzduch zalila libá vůně kávových zrnek.

Eliška se zastyděla a přikývla. „Odvedu ji za Konrádem a pak… k tobě? Na výslech?“

„Přijdu tam za vámi,“ zabručel Představený. Víc z něj nedostala. Nebylo třeba. Vzala tiše fňukající Juditu za ruku a políbila ji do vlasů. Bude dobře, holka. Zas bude dobře. Uvidíš.

„Takže nová řeholnice, hm?“ zeptal se Konrád, když usazoval Juditu do lékařského křesla, které nápadně připomínalo zubařské.

Děvčátko vypadalo vyplašeně, a když si před ně Konrád přisedl na vysokou stoličku, ucuklo hlavou na opačnou stranu, k Elišce. Stisklo pana Štěknu a zaštkalo. „Já nechci doktora!“ odsekla Judita bezradně a zakroutila umíněně hlavou.

„Od tohohle doktora se nemusíš ničeho bát, Judko. Klid,“ tišila ji Eliška a pohladila sestru po tváři. Vydrala ze sebe táhlé neurčité citoslovce, jak v paměti lovila, na co že se to Konrád vlastně ptal. „Ehm, ona vlastně není řeholnice. Nemá žádnou speciální schopnost. Je to jen… moje sestra.“

Konrád viděl, že se děvče neklidně ošívá, a zkusil je znovu ukonejšit. „Neboj se, holka. Když jsi přežila Rafaela, tak už přežiješ všecko.“

Konrádova komnata, zbudovaná v suterénu hradu jen pár metrů od proslulé kaple s údajnou dírou do pekla, byla z jedné poloviny zařízená jako pokoj a z druhé jako provizorní polní ordinace. Ačkoliv zde nebylo okno, Konrád si na nedostatek světla nikdy nepostěžoval. Ve vitrínách měl řádový lékař vyrovnané bohaté množství všech možných léků, sér a jiných látek, zatímco na dvou menších plechových stolech leželo několik desítek lékařských nástrojů. Nejspíš při pohledu na ně se děvče roztřáslo a odmítalo jakoukoliv další spolupráci.

„Nééé!“ rozkřikla se Judita, blýsklo jí v očích a rychle sáhla po zipu pana Štěkny.

Vtom dovnitř vrazil Rafael, div že prudkostí svého příchodu neutrhl dveře. Hrozebně vytrčil prst směrem k Elišce. „Ty! Pojď sem. Hned!“

To mi jako zapomněl dát pár facek, nebo co? Eliška přejela bříšky prstů po Juditině hlavě a zamířila ke dveřím, kde neklidně přešlapoval viditelně nervózní Představený. Sklonil hlavu a ústa jí přiblížil k uchu jen na pár milimetrů. „Dotekem vidíš do mysli druhých, že jo?“ zašeptal chraplavě.

Přikývla. „Získala jsem tu schopnost od Oberona.“

„Výborně,“ pokračoval. „Teď se bude hodit. Ale nejdřív ještě jedna věc. Jestli chceš odčinit svou chybu, tak mi teď hezky řekneš, co přesně jste udělaly po tom, co jste přijely a vypnuly motor. Krok po kroku.“

Eliška odhodlaně spustila. Konrád z jejich rozhovoru neslyšel nic, jen změť sykavek a nesrozumitelného šumu. S vyšetřením raději vyčkával. Judita se na něj s ohrnutým dolním rtem mračila, jako by za všechno její trápení mohl právě on.

Rafael konečně nepatrně zvedl hlavu. „Spát? To jste prostě usnuly? Dál nic?!“

„Byla jsem unavená!“ sykla tlumeně Eliška. „Celou noc jsem byla na cestě a vynervovaná až na půdu!“

„A tvoje sestra?“ Rafael významně zvedl dlouhý ukazovák. „Taky hned usnula? Nebo si nejsi jistá? Hm?“

Eliška nechápala, kam tím Představený míří. „Jak to myslíš?“

„Můžeš odpřisáhnout, že už potom nikam nešla? Že byla celou dobu s tebou?“

„Jasně, byla utahanější než já.“

„Mně tohle ujištění stejně nestačí. Proto po tobě chci jednu prostou věc,“ řekl a dloubl ji přitom nataženým prstem do hrudi. „Prohledáš své sestře paměť. Zjistíš, jestli celou dobu opravdu spala. Pokud jo, vše je v pořádku.“

Elišce se zrychlil tep. „A… a pokud ne?“

„Co pokud ne? Pokud nespala, nebo pokud něco nebude v pořádku?“

„Obojí.“

„Modli se, aby tyhle možnosti nenastaly,“ zavrčel, otočil ji a popostrčil před sebe. Konrád ustoupil stranou a vyměnil si s Rafaelem pohled. Dlouholetý řádový lékař pochopil, že se Eliška chystá na použití jedné z mnoha svých schopností. A brzy mu došlo jaké.

Dívka přistoupila ke své mladší sestře, která se na ni podezřívavě dívala od okamžiku, kdy ji k ní Rafael otočil čelem.

„Co se děje, Eliško? Zlobila jsem?“ zafňukala Judita a úzkostlivě stiskla pana Štěknu.

Já doufám, že ne…! „Ne. O nic… o nic nejde, neboj se,“ řekla roztřeseně Eliška a opatrně položila sestře dlaň na ruku. Judita se k ní přivinula a přitáhla si řeholnici k sobě. Eliška zavřela oči, a dokud mohla, nenápadně Juditě vnikla do mysli.

… a čas se rychle vracel.

Dveře od cely se s krátkým zaskřípěním otevřely. Dovnitř vstoupila menší dívka s úzkýma očima ve společnosti vyzáblého muže s dlouhými vlasy, propadlýma očima a výraznými lícními kostmi. Nesourodější dvojici by člověk těžko pohledal.

„Ahoj, Judito. Já jsem Jája. A tohle je Elwing.“

Judita propukla v pláč. „Já… já chci domů za maminkou…!“

„Nemusíš se bát, já ti neublížím a Elwing taky ne. Naopak, něco ti dá,“ řekla konejšivým hlasem Jája, posadila se vedle vystrašené dívky na postel a pomalu jí položila paži kolem ramen.

„A… a… co mi dá?“ štkalo děvčátko.

„Dárek. Velmi mocný dárek. Udělá tě lepší, silnější, než jsi teď.“

„Si-silnější? Ja-jaký dárek?“

Jája pohladila děvče po vlasech. „Takový, po kterém se už nebudeš bát. Nikdy, nikoho a ničeho, víš? To je moc užitečný dárek, takový by chtěla každá holčička, to mi věř.“

„Já se bojííím…“ rozplakala se Judita.

„Neboj, už brzo tě strach opustí, fakt, slibuju. Věříš mi, že ti chci pomoct?“

Děvčátko chvíli váhalo a nechalo si od Jáji bezelstně utírat slzy. „Jo. Já chci domů…“

„Půjdeš, ale až tě zbavíme strachu, jo? Bude to bezva, vůbec nijak to nebolí, naopak. Je to příjemný, jako… jako pohádka v televizi, hm?“

„Tak… tak jo.“

Jája se na Juditu usmála, vstala a přistoupila k Elwingovi. I když se snažila šeptat, Judita jejich krátký rozhovor slyšela.

„Určitě si nebude ze své minulosti nic pamatovat?“

„Nein, je to komplett výměna osobnosti. Komplett lobotomie. My jí vštípit nová mysl. Zabijácká mysl, přesně jak vy chtít.“

„Dobře. Až s tím skončíš, přijď za mnou. Budu s Armandem.“

„Natürlich, Fräulein,“ zasyčel Elwing a obrátil se k Juditě.

… a v ten moment se vzpomínka rozvlnila a proměnila obraz v nejasnou šmouhu barev a čar.

„Pane bože…“ vyhrkla Eliška a s hrůzou v očích se narovnala.

„Co?! Co jsi viděla?“ křikl na ni Rafael z druhého konce místnosti a udělal jeden rozhodný krok k ní. Konrád svraštil čelo a čekal, jak se situace vyvine.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemrtvá inkvizice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.