Copyright © Zdeněk Pošíval, 2005

Cover © Josef Kroupa, 2005

Czech Edition © Nakladatelství Epocha s. r. o., 2005, 2016

ISBN 978-80-7557-310-0 (ePub)

ISBN 978-80-7557-311-7 (mobi)

Veškerá podobnost postav

s kdysi žijícími osobami

je úmyslná,

právě tak i místa děje

odpovídají skutečnosti.

Mnohé osoby opravdu žily

a mají v díle svá pravá jména.

Postavy se jmény vymyšlenými jsou ty,

za něž by potomci mohli pociťovat stud

nebo neoprávněnou pýchu.

Příběh je ovšem fikce.

Kapitola první
O nečekaném návratu

Nevěřil jsem vlastním očím.

Přes pelhřimovský rynek se kodrcavě hnal povoz tažený párem mezků se zvláštní plošinou na korbě, řekl bych, že to byl upravený starý valník. Na něm poskakovala, tančila a podivným jazykem ječela skupina bláznivě oděných komediantů. Někteří měli tváře skryté pod maskami z černé kůže. Kupodivu byly naprosto stejné jako ty, které jsem na nich před léty viděl poprvé.

Tehdy jsem je považoval za obličeje samotného Satana.

A tatáž dívka, jež mě půvabem tvářičky i svádivou postavou očarovala na dlouhé a trýznivě osamocené noci, měla svůj obličej odkrytý – až na uzoučkou hedvábnou masku přes oči – a ten zůstal kupodivu pořád stejně krásný.

Někdo zastoupil herc ům cestu. Vůz musel zastavit, přestože to komedianti měli ve městě přísně zakáz áno, zrovna tak, jako se jich živá duše nesměla ani dotknout nebo jim pohladit mezky ve spřežení.

Zíral jsem na dívku přede mnou jako na zjevení.

Tehdy nám bylo asi dvacet, oběma přibližně stejně.

Dneska můj rezavý knír i bradka prokvétaly šedivými fousky, dívka na voze však nezestárla ani o jedinou vrásku. Věděl jsem, že komedianti umějí šikovně užívat různé barvičky a masti, hlavně jejich ženské, jenomže z tohoto děvčete mladistvá svěžest přímo vyzařovala. A nejenom z tváře kolem úst, i z hebkosti kůže na rukou, ze žlábku mezi prsy ve výstřihu, či z havraních vlasů, kroutících a deroucích se z pod bohatě krajkami a pentličkami zdobeného čepce, prostě z každého jejího pohybu.

Říkává se, že dar mládí lze prodloužit obtížn ě dostupným elixírem od alchymistů. Jak jsem však poznal u všemožně nalíčený ch stárnoucích paniček tady ve městě – snažících se obstarat si omlazující lektvar od pocestný ch mastičkářů, či loudících u kořenářek o kousek zázrač né mandragory – jde nakonec o bláhovou a marnou snahu.

Zjev dívky na voze byl neuvěřitelný, leč skutečný.

„Kolombíno!“ neudržel jsem se a vykřikl.

Pohlédla na mne průzory v masce jiskrnýma očima, jen krátce, zamávala mi prsty, vzápětí se otočila jinam, posílala vzdušné polibky dalším čumilům, seběhlým na rynek za tou nečekanou atrakcí.

Náhle strnula, na někoho se velice pozorně zadívala, řekla cosi komediantovi vedle sebe, jenž představoval Harlekýna, ten na to místo rovněž pohlédl a krčil rameny. Otočil jsem se směrem k radnici ze zvědavosti, kdo anebo co ji mohlo zaujmout, jenže i tam se shromáždilo nepřehledné množství lidí, houf řemeslníků, trhovců, podruhů, pocestných a soudě podle černých kabátců i několik konšelů.

Vůz se opět vrzavě rozjel a komedianti už hleděli jinam.

Strejčka, stojícího a civícího vedle mne, to udivilo. „Ty znáš tu komediantku, Jožíku?“

„To víš, že znám,“ odpověděl jsem mu a nezastíral přitom své nadšení z nečekaného setkání. „Tihle komedianti sem přijeli až odněkud z Vlach a jsou to ti samí, co tady hráli před pár roky pod šancemi…“ Teprve teď mi došlo na rozum, že od té doby uplynulo v říčce Bělé mnohem více vody, než jsem si myslel. To poznání mě pobavilo. „Vlastně, tenkrát jsi nebyl ještě na světě.“

„A co ta ženská?“

„Kolombína?“

„Baže, ta!“ zvýšil hlas strejček s jakýmsi pohoršením. „Tu přece nemůžeš znát z tý doby, Jožíku, hádám, že je jí asi tolik jako mně. Tak kolem dvaceti a kdoví jestli.“

„Poznala mě,“ bránil jsem se, „a zamávala mi.“

„Mává každýmu!“

Bůhvíproč mi chtěl pokazit radost, vůbec jsem ho nepozná val. „Znám ji přece po jméně,“ namítl jsem, „neviděls´ , jak se tvářila?“

„Řekl bych, že jménem ji tu zná každej,“ zavrtěl hlavou strejček nad mým umanutím a měl svým způsobem pravdu.

Lidé, co na ni pokřikovali, opravdu znali její jméno. Znali jména i ostatních komediantů. Slyšel jsem je vyvolávat Kapitána, Brighelu, Harlekýna, Pantalona…1

1 Postavy italské komedie dell’arte měly neměnné typy, stálé masky i kostýmy.

Pantalone…

Když jsem ho viděl a mluvil s ním naposledy, měl rovněž bílé řídké vlasy. Rozhodně byl vyšší a hranatější než ten, jehož jsem dnes viděl na voze, byť masku a oděv na sobě měl tytéž jako kdysi. Asi tak sešel věkem. Byl jejím otcem a pohoršovalo ho, že mi dcera věnovala pozornost a dosti důvěrnou přízeň… Kolombína zůstala přitažlivá a stejně svůdná, zrovna taková, jak se mi vryla do paměti.

Vůz zmizel za rohem a kodrcal k Jihlavské bráně.

Teprve teď mi došlo a vyčetl jsem si, proč jsem ji hned neoslovil jejím pravým jménem. Patrně jsem si tu znalost schovával pro sebe a nechtěl ji na rynku vyzradit před tolika zvědavci.

Na věži kostela tloukla čtvrtá hodina po poledni.

Ještě před úterním polednem, jakmile jsme dorazili do města, jsem navštívil radnici, abych předal magistrátu v kanceláři purkmistra obvyklou zprávu o stavu rybníků našeho povodí a od pana důchodního konečně obdržel váček se svým platem za uplynulý rok, samozřejmě bez viktuálií^2. Proběhlo to překvapivě rychle a téměř bez obvykle zdlouhavého vysvětlování, což se dalo považovat pro první den po Velikonocích za malý zázrak. Každý byl unavený z pomlázky a pondělního hodování.

2 Viktuálie – součást odměny (platu, žoldu) v naturáliích, většinou šlo o potraviny.

Mezitím strejček ve zbrojnici vyložil své zboží, jež mu dávalo město ke správce a šlejfování, hlavně kořistní zbraně ještě z války, jež sloužily jako záložní zbroj domobrany. Příliš mnoho toho nebylo, aby se pelhřimovští kosíři a šlejfíři nehoršili. My jsme sloužili přímo magistrátu a strejčkova práce patřila i k mé povinnosti. Pak na vůz naložil nové zboží k opatření v tak malém počtu, že to pomalu nestálo ani za odvoz.

V pivovaru na dvoře jsme napojili a nakrmili kobyly, zakoupili a naložili pár soudků piva pro náš kvelb a rozvalili se na jarním poledním slunku. Letos, to jest Léta Páně šestnáct set devadesát jedna, připadly Velikonoce až na půli apríla a připomínám, že to na teplém počasí bylo znát. Poobědvali jsme chléb s rozhudou.

„Nezaskočíme na čerstvě natočený žejdlík?“ zeptal jsem se.

Strejček se zakřenil. „V dobře oroseném džbánku?“

„Přesně tak, jak říkáš!“

Zaskočili jsme tedy do šenku na pár žejdlíků, abychom spláchli žízeň, vyslechli novinky a přispěli k nim svou troškou z našich končin.

„Pozdrav Pán Bůh vespolek!“ pozdravili jsme už na schodech.

Lokál v kvelbu byl poloprázdný a setmělý.

Šenkýř, skrytý u výčepní stolice za jakýmsi plaň kovým katrem, jenž ho odděloval od hostů a kde si i ve dne musel svítit loučkou, se vynořil u našeho stolu dřív, než jsme dosedli pořádně do lavic.

„Dejž to Pán Bůh,“ odpověděl na pozdrav, postavil před nás dva malé džbánky, a přestože věděl, že si jídlo vozíme s sebou, zeptal se ze zvyku: „Nedáte si něco k zakousnutí?“

Zavrtěl jsem hlavou a s chutí si přihnul. Můj knír se prodral bílou pěnovou čepicí k hladince nápoje. Správně chladné pivo, mírně nahořklé, šlehlo do nosu příjemným řízem. V lokále bylo sice šero, od jednoho stolu ke druhému člověk dohlédl jen s obtížemi, my však seděli v místě, kam okénko pod stropem vrhalo světlo a obnažovalo nás mnohem víc než ostatní hosty.

Strejček měl nenápadné oblečení: hnědé nohavice, pod nimi bílé punčochy a měkké kotníčkové škrpály, na sobě světlou halenu se šátkem u krku a vestu z kozinky. Pod opasek si zastrčil tesák.

Já si kvůli návštěvě kanceláře vzal pro tentokrát na sebe oděv po otci: nachové nohavice, hojně čechravě nabrané a dlouhé sotva pod kolena, punčochy téže barvy, střevíce se stříbrnou přezkou, na trup bělostnou halenu s vyšívaným krajkovým límcem, vestu bez rukávů, přes ni šerpu, v jejímž závěsníku mi visel meč. Navrch jsem si natáhl blankytně modrý kabátec s nachově lemovanými průřezy na rukávech. Oblečení bylo trochu obstarožní, vzpomínám si, že ho kdysi ušili v barvách otcova pluku. Sukno na něm však pořád bezvadně drželo. Ponechal jsem si černý klobouk se širokou střechou na hlavě, kdežto strejček svůj měkký klobouk spořádaně smekl a položil na stůl.

V tomhle lokále jsem musel působit poněkud nezvykle. Svůj žejdlík jsem si dopil v klidu a poručil další. V duchu jsem blahořečil nezvykle tiché pohodě v šenku, bohužel ne nadlouho.

„Nejste vy Jožík, zeman z Bukova?“

Hlas přicházel z přítmí v rohu.

„Nu, zdá se mi, že ano,“ potvrdil jsem a snažil se překonat očima tmu.

Od svého stolu se ozval jakýsi mnich, jenž si nechal od šenkýře nalít do pohárku medovinu. „Pamatuju si vás ze Želiva, ještě jako žáčka, co bifloval latinu. Já byl tehda novicem naší premonstrátní řehole a vy od prvopočátku nejlepším z urozenců, co milostivý otec opat přijal do učení. Jmenuju se Prokop,“ lízl si z poháru a mlaskl.

„Nemohu si na vás vzpomenout.“

„Zato já ano. Vzpomínám-li si dobře, vaši chtěli, abyste se po Želivu šel vyučit římskému právu do Prahy. Nepletu se?“

„Začal jsem biflovat ius res divinae a ius gentium…“

„To je něco jako obecné právo?“

„Správně. Otec mě vzal brzy ze školy domů. Po válkách bylo na statcích zapotřebí každé ruky.“

„Žijete pořád na Bukově?“

„Už dávno ne,“ odpověděl jsem, „hned po otcově smrti jsme s macechou prodali Bukovskou tvrz, já splatil jeho dluhy a koupil si rybniční hájenku u Radňova.“

„Co povídáte,“ divil se, „děláte hajného rybám?“

„Slyšel jste.“

„Vzdali jste se bukovských statků po tom, když jste přišli o to vzácné stádo plaváků?“

„Nu, dá se to i tak říct.“

„Říkalo se…“

Nedoslovil a zvedl se od stolu s tajuplně napjatým výrazem ve tváři. Došel k šenkýři, rozžal štěpinku od plamene loučky a zapálil si dýmku. Byl mírně obtloustlý jak pyknik, měl ruměné lesklé tváře, bambulovitý nos, řídké vlasy s uprostřed vyholenou tonzurou a malá bystrá očka. Jako by se v něm zkřížila řeholní přísnost s letorou taškáře. Přikročil těsně k nám, aby nikdo nezaslechl, co mi chce říci. „Říkalo se, že to bylo stádo satanových koní.“3

3Satanovi koně (Zločin na Bukovské tvrzi ) – příběh z roku 1671 vyšel knižně pod tímto názvem v nakladatelství Epocha v roce 2003.

„Lidi si rádi vymýšlejí nejrůznější pověsti,“ namítl jsem, „byť nebyli daleko od pravdy. Možná, že nás Satan připravil o koně, ale je to pryč. Nevzpomínám na to rád.“

Mnich zamlžil vzduch vonným dýmem tabáku. „To vám rád věřím,“ zašeptal dobrácky, pokřižoval mě i sebe a vyzvídal dál. „Koně už žádné nemáte?“

„Mám, pocházejí už z jiného chovu.“

„Říkalo se, že tehdy zmordovali i pasáka těch koní.“

„Ano, ten pasák byl můj děd.“

„Vidím,“ pohlédl uznale na můj oděv, „že zemanem jste zůstal.“

„I možná zůstal,“ rozesmál mě, „jenže nevím, jak to užít, když místo svých statků hájím městu rybníky.“

„A kdo je tenhle?“ ukázal na lavici vedle mne.

„Já jsem Jožíkův strýc,“ odpověděl strejček místo mě rychle, aby si tu zprávu náležitě vychutnal, „správně mi říkají Hess po matce, poněvadž ona pochází až z Hesenska. Doma jsem pro všechny strejček. Ten zamordovaný pasák koní byl můj otec, jenomže on si svoje jméno nepamatoval.“

„Cože?“ zamračil se nechápavě mnich.

„Strejčkova matka je moje nevlastní babička,“ doplnil jsem, „málokdo to však přesně pochopí.“

„Žeť, taková je bohužel pravda,“ uzavřel řeč můj mladý strejček.

Mnich vykulil bezradně bulvy, zatřepal rozpačitě hlavou, cosi si nespokojeně zabručel a vrátil se s čadící dýmkou na své místo v tmavém koutě.

Povzbudil jsem ho. „Už je jasné, kdo z nás je synovec a kdo strýc, bratře řeholníku?“ zvolal jsem do přítmí lokálu.

„Na va šeho strýce vypadá dost mladě, zemane Bukovský,“ prohlásil mnich rádoby přísně, aby m ěl navrch a nezadal si nechápavostí, neboť našim rodinným vztahům neporozuměl. Jeho strohost nevyzněla vůbec jist ě, jako už mnoha zvědavcům před ním. „A… a říkejte mi Prokope, chcete-li, v šak se známe už taková léta!“ dodal.

„Jak si přeješ, Prokope,“ pravil jsem a potvrdil mnichův postřeh, „strejček vypadá mladě, je však možné, že já vypadám staře. Co myslíš?“

„Já… já nevím,“ zablekotal mnich a syčivě bafal z dýmky.

„Nebudu dál trápit tvou zvědavost, bratře Prokope,“ pravil jsem smířlivě. „Matka tohoto mladého muže byla až druhou manželkou mého děda. Vzali se, když mně bylo již dvacet let.“

„Já,“ ozval se sebevědomě mnich, „já tomu přece rozuměl.“

„Nepochybuji o tom, bratře Prokope,“ uklidnil jsem ho.

Náš rodokmen byl vskutku zamotaný.

Strejčkovu otci, mému dědečkovi, se říkalo Mek, protože přišel jako malý chlapec s vojskem ze Skotska a skutečně neznal své jméno. Na Bukově vyrůstal jako kořistní zajatec. Museli ho oženit velice mladého s jistou děvečkou, neboť brzy po svatbě se jim narodila dcerka. Vyrostla do věhlasného půvabu a Josef, zeman z Bukova, s ní počal synka.

Tím jsem byl já.

Když mi bylo dvacet, oženil se dědeček Mek podruhé s německou vdovou Ulrike Hessovou a tím pádem s mou nevlastní babičkou.

Složité rodinné vztahy cloumají každou usedlostí.

Potomci naší královské země jsou stále poznamenáni více než třiceti lety válečných útrap, morovými ranami, vylidňováním, příchodem nových lidí a po vypalování i zánikem vesnic. Vztahy mezi rodinami a sousedy dodneška trpí i stěhováním z místa na místo, podle toho, jak vrchnost handluje s živými dušemi.

„Přízeň mezi vámi je patrná ze stejně narezlých vlasů,“ přemítal v přítmí řeholník Prokop. „Byl někdo z vašich rodičů zrzavý?“

„Můj skotský dědek byl silně rezavý.“

„A tenhle tvůj strejček žije s tebou?“ dotíral pořád mnich.

„Ano, žije u mne odmalička se svou matkou, mou bábou,“ potvrdil jsem.

Strejčkovi cukaly koutky úst potlačovaným smíchem. „Musím říct, otče řeholníku,“ neodpustil si žertík, „že Jožík je poslušnej synovec, i když zrovna mě poslouchá nerad. To víte, doma je pantátou on…“

K dalším otázkám jsme se naštěstí nedostali.

Do krčmy vešel radňovský forman.

Příznačně se mu říkalo Hovorka. A opravdu vychrlil ze sebe příval slov dřív, než dosedl k vedlejšímu stolu. „Copak se to děje, co, co? Můj soused, zeman Jožík Bukovský, a dřepí v šenkovním kvelbu nad korbelem? Co se to děje, co, co…?“

Nic jsme proti sobě neměli.

Kdykoliv jsme se však potkali, neváhal si mě dobírat nějakým trucem. Patrně mu vadilo, že si převážím zboží vlastním vozem a nesjednávám si jeho služby. Pod plachtou svého vozu taženého párem silných hannoverských valachů odvážel všechno, co si město přálo dopravit do Leskovcovy horní Cerekvice, či do Počátek, Jihlavy, Německého Brodu, Žirovnice, Písku, Jindřichova Hradce, Znojma, Humpolce a třeba do Prahy nebo Vídně. Hovorka měl dovoleno vozit i každému, kdo si ho k přepravě najme, pokud ovšem neměl zrovna povinnost ke královskému městu Pelhřimovu.

„Nežvaň, sousede,“ mávl jsem po něm rukou, „sedím jen nad mrňavým žejdlíčkem.“

Hovorka se nezadržitelně chlámal. „Kdoví nad kolikátým žejdlíčkem!“

Odpovídat na jeho výšplechty mě nebavilo.

„Nevěděl jsem,“ ozval se šenkýř z přítmí za svým plaňkovým katrem, „že zeman Bukovský má sousedy. Jeho hájenka stojí na samotě u vody,“ vysvětloval hostům, kteří mě neznali. „Radňovská ves leží kus cesty nad Jožíkovou chalupou, na kopci. Divíte se, jak to vím? Dojel jsem si k němu sáněmi před vánočními svátky pro ryby.“

Z druhého konce lokálu se ozval hluboký hlas.

„Hnát koně kvůli rybě? Copak ti nechutnají ryby ze Stráže?“ útočil kdosi na šenkýře nevážně míněnou výčitku, proč nekupuje výlovky z největšího pelhřimovského rybníka.

„I chutnají,“ opáčil šenkýř, „jenže štiky ve městě nenakoupíš. A radňovské rybníky patří městu Pelhřimovu stejně tak jako Stráž. Však jsem za ty štiky zaplatil na radnici.“

„To byly štiky?“ podivil se majitel hlubokého hlasu.

Šenkýř před něho postavil misku se sýrovou homolkou a pohrozil mu prstem. „Divím se ti, Mušketýre, že mi něco vůbec vyčítáš, když sis u mě na Štědrý den cpal tou rybou teřich.“

Mušketýr se mu říkalo podle jeho těžké zbraně z vojny a tenhle hromotluk byl nyní pomocným městským rychtářem. „Myslel jsem, že pojídám cejna, “ pravil překvapeně a zahryzl se do homolky.

„Zbroji, pivu a sýrům rozumíš, snad i v ženských se vyznáš, jenže v rybách tápeš,“ zvolal šenkýř se smíchem. „To byla opravdovská štika, čím ses krmil u mne na Vánoce.“

Mladší městský rychtář jen cosi zavrčel.

Šenkýř mu nedal pokoj. „Radši nám pověz, copak je nového na rychtě?“

„ Brzy tě vsadím do šatlavy, šenkýři, to bude ta novina!“ řekl Mušketýr. „Kolikr át jsem ti už povídal, že ve městě nesmíš svítit loučkou, smí š svítit akorát uzavřenou lucernou. Chceš snad vyhořet?“

Šenkýř zahudral, že vosk podražil, zapálil lucernu a sfoukl louč.

Po původně vyřčené otázce ožil i mnich. „Zdalipak jste přistihli nějakou tu kuběnu při smilstvu?“ přidal se dychtivě a potáhl mocně z dýmky.

„V noci pršelo, nic se nedělo a na rychtě nastal rozruch až po kuropění,“ svěřil se Mušketýr, jenž si sem každý den odskakoval ze služby na něco k snědku.

„A copak to?“

„Vtrhnul k n ám nějakej Blažek, on je šafářem na dvoře v Korcích,“ prskal z pusy drobečky, jak neudrž el pošklebky, „a z toho lijáku byl durch mokrej… Málem uštval koně… Div, že si nesrazil vaz … Bědoval, že by se ve městě měla u někoho nacházet jeho žena,“ znovu se rozchechtal, „a žadonil, abysme se vydali hledat ji po domech…“

„A vydali jste se?“

„Blázníš? Ke komu? A proč by měla trčet zrovna ve městě!“

„Co bylo dál?“

„Nic. Blažek povídal, že v Korcích byl nějakej mumraj kolem pocestných, co se tam schovali před bouří a deštěm. Pořád blábolil o kolesce, tažené jediným koníkem. Prej tam po setmění projížděla, někde poblíž zastavila, nikdo z vozíku nevystoupil… Jenže žena se mu potom už neukázala doma…“

„Není to ňáký zmatený?“ ozval se kdosi ze tmy.

„Buď z Blažka mluvil truňk,“ usoudil Mušketýr, „anebo mu z tý přemíry manželskýho cicmání už přeskočilo.“

Cizí neštěstí se proměnilo v žertování. „Že by mu žena utekla za nějakým vlašským milcem, co se uhnízdili u šancí?!“ zvolal někdo další.

„Blažek vpadnul na rychtu dřív,“ vysvětlil pomocník městského rychtáře, „než vůbec komedianti dorazili k městu.“

„Co by se s tou ženskou stalo,“ ptal se jiný hlas, „kdyby ji u někoho přistihli při cizoložným šukání?“

„Šla by na pranýř,“ ochotně odvětil mnich Prokop.

„Dost možná i s amantem,“ smál se kdosi ze tmy.

„Pokud by se jí ten amant nějak nezbavil,“ zauvažoval mnich. „Takovou věc nikdy nevíme dopředu. Nebo víme, rychtáři?“

„Dozajista by trestu a pokutě neunikli,“ pravil Mušketýr, „o tom by rozhodli pánové, purkmistr se syndikem. Nebo se starším písařem? Pořád si to pletu…“

Kdosi ve tmě se potměšile zachechtal. „Starší písař je přece u nás zároveň i syndikem!“

Přestal jsem naslouchat hospodským plkům, zaplatil u šenkýře za naši útratu tři krejcary a vrátil se se strejčkem ke spřežení našeho vozu.

Den po poledni se nachýlil do své druhé poloviny.

Na rynku u kupce jsme vyložili strejčkův zbylý tovar, pár kusů nejrůznějšího nářadí, pořízy, dláta a sekery ze strejčkovy šlejferny^4, a do prázdného vozu pak nakládali hromadu zboží, především pro hospodářství, potřebné věci pro chalupu, hlavně ovšem pro veselku nejstarší dcery, jak si je nadiktovala moje žena Anežka. Leccos si u kupce také objednala a naporoučela strejčkova matka Ulrike, moje bába, jež stále žila u mne na výminku.

4 Šlejferna (hist.) – brusírna.

Po noční bouřce a mocném aprí lovém dešti se již vyčasilo do vedra, zde na vrchovině překvapivého. Přesto nám š la práce od ruky.

„Jen co naložíme, vydáme se domů,“ pravil jsem strejčkovi, „a budeme mít od veškerých nákupů pokoj aspoň na půl roku.“

Strejček zrovna položil do slámy na korbě bečku se sirobem.

„Ba,“ otřel si zpocené čelo do rukávu, „řek bych, že se stačíme vrátit domů ještě před klekáním.“

A v tu chvíli nás přerušil již zmíněný křik a shon okolo povozu rozjásaných komediantů. Od bohulibého úmyslu návratu domů mě rázem odradila předem nečekaná chuť – a možná, že z ní vznikla přímo posedlost -, jež se mě zmocnila v touze vydat se za bránu pod šance a zhlédnout tam podvečerní představení. Já totiž nikdy žádné theatrum neviděl.

Netušil jsem, jak mi ta touha opět pocuchá život.

Před dvaceti lety mi ji překazily okolnosti.

Kolombína bylo jméno její figury.

Ve skutečnosti ji tak vůbec nepokřtili.

A její otec Pantalone se rovněž jmenoval jinak.

Seznámil jsem se s herci kdysi tak, že mě k nim dovedl popis černé kožené masky. Svědkyně zločinu v ohradách u naší tvrze ji pokládala za ďábelskou tvář, když ji spatřila na pachateli, jenž otrávil naše stádo koní a odporným způsobem zprovodil ze světa i mého dědečka.

Posléze se ukázalo, že zloduch, jenž se dopustil onoho ohavného činu na naší rodině, odcizil masky komediantům, včetně černé masky pana Pantalona. Okradl je už rok předtím, až kdesi u Prahy, a nemohl ovšem tušit, že herci přijedou do našeho města, já díky nim odhalím mordýřův ďábelský podfuk a podaří se mi strůjce všeho zla dopadnout a zničit.

Byla to podivná shoda náhod, že o té dávné, polozapomenuté události promluvil v hospodě i řeholník ze Želiva.

Přiznávám, že mi událost, související s neštěstím, jež rozvrátilo naši rodinu na Bukovské tvrzi, na mysl vůbec nepřišla. Zato se mi v plné síle vybavila chvilička setkání s Kolombínou.

Zastavil jsem tenkrát s vozem nedaleko jejich ležení.

Byl jsem zděšený strachem a nemínil couvnout. Místo čuby 5 jsem podložil kola obyčejn ým kamenem, abych si umožnil rychlý ústup.

5 Čuba sloužila jako brzda: fošna, jíž se podkládala kola proti samovolného rozjetí vozu.

„Vy něco pšivézt?“

Hlas se ozval přímo za mnou. Vylekal mě nepopsatelně. Nenapadlo mě, že si někdo všimne zrovna mé osoby, když počínání komediantů sleduje tolik čumilů a zvědavců.

Za mnou stála černovlasá a černooká Vlaška, v ruce držela koš se zeleninou a zubila se.

„Já… já jen někoho hledám,“ odpověděl jsem.

„Vy hledat od nás?“

„Od vás,“ kývl jsem, „jmenuje se Pantalone, či tak nějak.“

„Toho hrát můj tata, on nejmenovat Pantalone,“ smála se, „semplicemente… jednoducho… jmenuje Giacomo. A moje jméno taky není Kolombína, ono být Lavinia. A ty jmenuješ jak?“

„Já jsem Jožík.“

„Kolik ty mít let?“

„Dvaadvacet.“

„Ja skoro taky,“ zahihňala se, „bez čtyži roky. Co ty počebovat?“

Pokud jsem měl tenkrát nějaký plán, a já ho celkem neměl, chtěl jsem vytáhnout z truhlíku pod sedačkou kozlíku nabitou bambitku, zastrčit ji pod opasek vedle tesáku a uschovat pod vestu. Jenomže to už nebylo možné. Lavinii by šlo ztěží vysvětlit, že jsem přišel zajmout jejího tatínka, předat ho rychtářovi, popřípadě ho rovnou zabít.

„Potřebuji se cosi zeptat tvého táty,“ řekl jsem pouze.

„A nechtít ty zeptat se Lavinia?“ ukázala významně na sebe, vlastně na bujnou, houpavou hruď, již poodhalenou předtím předváděla na rynku z vozíku, přičemž pohled na ni mě přiváděl k jakémusi zvláštnímu rozechvění. Nyní měla výstřih zakrytý šátkem. „Tata neznat ani slovo mluvení po vašem.“

„Ty mluvíš a rozumíš po našem. Jak to?“

„My jezdit do Čech každej rok, já být ženská a ráda mluvit,“ zasmála se, „tata je muž a on rád nemluvit.“

Mohl jsem jí to uvěřit a také nemusel, byť mi to zviklalo odhodlání pana Pantalona zabít rovnou. Svědkyně, jež viděla mordýře v téže masce, již jsem před malou chvílí spatřil na tváři muže na komediantském voze, tvrdila s rozhodností, že ten ďábel mluvil dokonale po našem. Neznalost řeči šla ovšem předstírat, jenomže jsem nevěděl, proč by se mi s tím Lavinia svěřovala, když netušila, kdo jsem a proč se po jejím otci pídím.

Věc se vyřešila sama a úplně jinak.

Od tábora komediantů se k nám rozeběhl postarší muž, na hlavě mu vlála bílá hříva vlasů, cosi nesrozumitelně křičel a v ruce třímal hůl. Rozhodně nevypadal nikterak přátelsky.

„Sei impazzito padre?“ ječela na něj Lavinia. „Questa persona sta cercando te perché ti vuole parlare. Io non lo interesso di certo, stai calmo!“

Když k nám doběhl, popadal dech. „Signore, é vero quello che mi racconta mia figlia?“

Nerozuměl jsem mu a Lavinia mi to přeložila. „Tata si myslet, že já pšed tebou kroutit prdelinka, já mu povědět již, že ty nechtít mě sváděti, že ty mluvit počebovat s tata. On ptát se, jestli to pravda je?“

„Je to pravda,“ řekl jsem, „původně jsem vás přišel zabít.“

„Che cosa?“ vyvalil na mne oči pan Pantalone, vlastně Giacomo, když mu to úplně stejně vykulená Lavinia přeložila. „Perchè, buon Dio?“

„On ptát se, proč?“

A tak jsem jim vysvětlil, že jakýsi muž, vydávající se za Satana, dopustil se odporného zločinu na naší pastvině na Bukově a podle popisu svědků vypadal přesně jako komediant přede mnou v jeho masce. Naštěstí však Vlaši mohli dokázat, že v té době hráli kdesi až u Vídně, masku jim dávno předtím ukradli lupiči a museli si zhotovit novou.

Naše domluva trvala tenkrát pěkně dlouho.

Upřesňovali jsme si řadu věcí. Navíc všechno, co bylo řečeno, musela dívka překládat. Často hledala správná slova, nejdřív se mi zahleděla do očí, potom díky předstírané bezradnosti mě popadala za paži, kladla si čelo na mé rameno a se zdánlivou bezděčností se ke mně přitiskla ňadry. Něco takového mi bylo doposud cizí, neboť žádná žena se mě nikdy nedotkla, nemluvě o tom, že jakékoliv doteky byly a stále jsou obecně zapovězené. Pocítil jsem horkost v celém těle, jako by Lavinia do mne vstoupila celou svou bytostností, a já se neudržel a svíral její ruku ve své dlani, jenže pan Giacomo to stačil sledovat a několikrát ji ode mne prostě odtrhl, což nás kupodivu všechny tři bouřlivě rozesmávalo.

„Chceš ty ještě zabít můj tata?“ zeptala se Lavinia, když jsme si všechno vysvětlili.

„Ne,“ řekl jsem.

„Pšídeš dnes na spektákl?“

„Nemohu, mám smutek po dědovi, a je mi to líto.“

„I Lavinia je to lito,“ řekla a dívala se do mých očí pohledem, z nějž se mi stahovalo hrdlo, „ty mladý a silný chlap a ja s tebou rada chodit večer po louka…!

„Škoda,“ vzdychal jsem a selhával mi hlas, „třeba si tě někde najdu.“

„Cosa state complottando?“ zeptal se Giacomo ostře.

„Nic nesmlouvat,“ odsekla otci Lavinia, „loučit se my dva.“

„Ho capito,“ pravil pan Pantalone, „allora addio!“

„Sbohem,“ řekla Lavinia, využila chviličky, kdy se ke mně její otec otočil zády, rychle mě objala a políbila na tvář. Pustila se mě vzápětí a ustoupila, přesto jsem stačil ucítit pronikavou a zvláštní vůni, z níž se mi málem zatočila hlava. Smísilo se v ní aroma dobromysli s pudrem a čímsi ještě vábným, co neumím popsat.

„Sbohem, Lavinie!“

„Najít ty si mě!“ zašeptala.

„Sbohem a děkuji vám,“ řekl jsem znovu, vykopl kámen, jímž jsem podložil kolo povozu, vyskočil na kozlík a když jsem měl opratě v rukou, práskl jsem bičem. „Lavinie, rád bych tě našel a viděl hrát theatrum. I vás, pane Giacomo!“

Oba se za mnou dívali a dlouho mávali.

Našel jsem si ji, byť až po dvaceti letech.

A rozhodl se vidět ji hrát theatrum.

Strejčkovi se můj návrh nezamlouval.

„Já vím, žes o těch komediantech nevěděl předem,“ hořekoval, „jenže znáš naše ženský. Když se včas neukážeme doma, budou se strachovat, že se nám přihodilo něco zlýho. Za chvíli bude tlouct půl pátý hodiny… Můžeme se sem vypravit zejtra jen v sedlech.“

„Zítra může být pozdě,“ nedal jsem se přemluvit, „vždyť nevíme, budou-li vůbec hrát.“

Nedal se odbýt. „Tak se někoho zeptej, jestli tu budou zejtra.“

„Strejčku,“ naléhal jsem, „dvacet let toužím uvidět theatrum…“

„Tyátr nebo tu ženskou?“ skočil mi do řeči.

Trochu jsme zaváhal. „Obojí.“

„Jožíku,“ začal protektorsky, „myslíš vůbec na Anežku?“

Připomněl mi moji ženu, s níž jsem měl pět dětí a kterou jsem na výsost miloval. A to byla od něho troufalost. „Jak to myslíš, strejčku?“ zvýšil jsem poněkud hlas.

„To není těžký uhodnout!“ odpověděl vzpurně.

„Tak dost, strejčku,“ dloubl jsem ho do ramene, „zapomínáš, kdo je v naší rodině pantáta!?“

„To není těžký zapomenout,“ připomněl drze, vzápětí si skrblicky povzdechl, „a jestli za mě zaplatíš vstupný, nějak to vydržím… Doma si to bábince vysvětlíš sám!“

Ulevilo se mi. „To víš, že vysvětlím.“

Hodiny na věži odbily půl pátou.

Nakládali jsme zbytek připravené hromady zbo ží urychleně, pot se z nás přímo řinul, a konečně jsem vyrovnal u kupce veškerý dluh. Přikryli jsme korbu vozu plachtou. Nasedl jsem na kozl ík, počkal na strejčka, až vytáhne čubu z pod loukoťových kol s pevnou kovanou obručí, zavěs í tu brzdu na řetěz pod vůz a přisedne si ke mně. Vzal jsem do rukou opratě. Naše kobyly nebylo ani nutné povzbuzovat bičem, vyc ítily samy, že přišla chvíle odjezdu. Namířily si to rovnou k Rynárecké bráně . Obrátil jsem je nezvykle k druhé městské bráně, kudy jsme se ubrali pod šance k říčce Bělé .

„Na co myslíš?“ zeptal jsem se zamračeného strejčka.

„Jestli se nebudeš chtít setkat s tou komediantkou.“

„A co když budu?“

„Nerozumím ti, Jožíku,“ vrtěl hlavou a vzdychal strejček, „co kdyby tě s ní někdo uviděl…!?“

„Tobě se Kolombína nelíbí?“

„Nevím, jestli se mi líbí,“ pokrčil strejček nos, „poněvadž žádná slušná ženská neukazuje…,“ zaváhal a z rozpaků přešel raději na jazyk své matky, „keine zeigt ihre Brüste!“

„Neukazovala prsa,“ namítl jsem a byť jsem němčině rozuměl, odmítal jsem jí mluvit, nebylo-li to zrovna zapotřebí, „měla jen hlubší výstřih!“

„Und die Beine?!“

„Ani nohy, měla přece dlouhé punčochy.“

„Jožíku, měla venku polovinu koz!“ vyhrkl strejček už zase po našem a s neobvyklým pohoršením. „Viděl jsem jí nejenom lejtka, ale jako každej na rynku jsem tý vlašský holce zahlídnul i stehna s podvazkem.“

„Máš snad něco proti Vlachům?“

„Proti Vlachům nic nemám,“ prohlásil strejček a zatvářil se velmi neúprosně, „jenomže nevím, co by se pak říkalo, kdyby nás uviděli spolu s těmi…,“ hledal slovo, „se sprostými komedianty.“

„Nemyslím si, že jsou sprostí!“

Opáčil otázkou. „Tak proč nesmí nocovat v městě?“

„O tom nic nevím.“

„Já to vím!“ pravil neoblomně.

„Co víš?“

„Že jim purkmistr dovolil překročit bránu akorát pro ty zvací jízdy na spektákl,“ trval na svém, „jinak se nesmí s nikým stýkat. Kdyby nebyli sprostí, dozajista by mohli mezi lidi.“

Udivil mě. „Jak tohle všechno víš?“

„Tehdy na tom byli stejně,“ přiznal strejček překvapivě. „Natrefili jsme na ně, když jsme tu byli s bábinkou na pouti.“

„Cože?“ rozkřičel jsem se. „Oni tu už hráli?“

„Byli tu.“

„Vloni?“

„I kdež, je tomu dobře sedum či osum let.“

„Nic jsi mi o tom neřekl,“ vyčetl jsem mu už klidněji.

„Nebylo o čem,“ pokrčil rameny, „poněvadž bábinka by mi nedovolila vyhazovat peníze za takovou hloupou kratochvíli, jakou je tyátr. O tom, že komedianti musí nocovat, hrát a bejt akorát za bránou, jsem slyšel od lidí v kostele.“

Dostával jsem zlost. „Jak můžeš vědět, že theatrum je hloupá kratochvíle, když jsi komedianty neviděl hrát?“

„Říkají to.“

„Kdo to říká?“

„Lidi.“

„Strejčku,“ přemáhal jsem v sobě nával zlosti, „není dobré něco odsoudit, cos sám nepoznal!“

„Já vím,“ pravil mladík po mé levici na kozlíku, „žádnej člověk nemůže poznat všechno na vlastní oči. A tak musí uvěřit těm, co to znají a něco už viděli.“

Na to se nedalo nic říct.

Strejček právě opakoval moje slova, jež jsem mu kladl na srdce pokaždé, když pochyboval o něčem, co mu zpočátku nebylo příjemné, či vzbuzovalo jeho nedůvěru, a co já znal už ze svých prožitků.

Branný – někdo mu také říkal fortnýř – v Jihlavské bráně si vzal od nás kolek, jejž jsme si museli zakoupit při příjezdu za vpuštění vozu a spřežení do města.

Hodiny na věži odbily půl šestou.

Kapitola druhá
O hrozném běsnění

Pod šancemi se to hemžilo lidmi.

Komedianti rozbili svůj tábor u říčky Bělé.

Houf zvědavců je pozoroval zpovzdálí.

Asi sto padesát sáhů od tábora jsme zastavili. Chtěl jsem dojet o něco blíž, strejček cosi nelibě zavrčel, tudíž jsem ho v zájmu vzájemného klidu raději uposlechl, setrval na kozlíku a vyhlížel dění odtud.

Ležení komediantů stálo na stejném místě jako před léty.

Do očí mě však okamžitě uhodil rozdíl. Nemyslím tím ony odlišnosti vid ění, jež plynou z proměny času a věku. Oproti předchozímu bylo tohle ležení pro pam ěť mých očí zřetelně ochuzené.

Tábor komediantů tvořila tehdy kromě nákladních i řada kotčích vozů^6 s okénky, navíc dobře s šesti stany, jimiž si Vlachové rozšiřovali ležení, ulehčovali si strasti a trampoty kočovného pobytu a dopřávali pohodlí. Dnes tu měli jediný krytý vůz – karosu. Byli bez stanů, jen s pouhými dvěma plátěnými přístřešky proti dešti. K ležení patřila přenosná ohrada, v níž se právě krmili senem tažní mezci, jichž letos bylo zřetelně mnohem méně než před dvaceti lety. Někdejší stádečko oslíků i koz s naditými vemeny prořídlo na ubohé dva kusy. Na šňůře natažené mezi stany, na níž sušívaly jejich ženské vyprané prádlo i pestrobarevné svršky, což mi tenkrát bůhvíproč připomínalo vojenskou vlajkoslávu, jsem zahlédl jednu potrhanou zašedlou halenu.

6 Kotčí vůz byl krytý povoz, sloužil hlavně k přepravě zvířat, patrně předchůdce dnešní maringotky. Pro dopravu osob se spíš používala karosa se zastřešenou korbou.

Ženské jsem v ležení vůbec nezahlédl, dokonce ani psy ne.

Dva muži zatloukali již poslední hřeby do fošen lešení, na němž stála zvýšená podlaha jeviště, další dva právě rozvinuli plachtu a spouštěli ji z napnutého provazu, vysoko zavěšeného pod špičkami dvou pevně ukotvených stožárů v zadní části scény. Plachta byla pomalovaná obrazem ulice cizokrajného města a tvořila neprůhledné pozadí. Skrývala i jevy, jež měly za ní vzadu zůstat divákovi utajeny. Na dva nižší stožárky vepředu zastrčili fakule, aby je při stmívání zapálili.

Konečně se objevila Lavinia.

Za pomoci několika pelhřimovských kluků přinášela odněkud zezadu lavice a rozmisťovala je pod pódiem pro ty diváky, kteří si mohou za posezení dovolit zaplatit pár krejcarů navíc. Neměla na sobě svůj pestrobarevný oděv Kolombíny, měla prostou halenu z hrubého sukna a obyčejnou hnědou sukni, přepásanou zástěrou, jak ji nosívají ve všední dny i naše ženské. Vlasy ukrývala pod běžně používaným bílým čepcem. Přestože mohla takhle působit úplně obyčejně, beztak vyzařovala výjimečnou dívčí krásou. Muži vůkol ní nespouštěli oči z její postavy, mnozí si neodpustili dávat nahlas najevo svůj obdiv. Někteří se neudrželi a vykřikovali troufalé nabídky na milostná setkání.

Byla na takový zájem zvyklá. Naprosto a nevšímavě jej přehlížela. Na duchaplnější výkřiky odpovídala jen zářivým úsměvem, možná i proto, aby povzbudila diváky k návštěvě spektáklu.

Strejček opět zabrzdil vůz čubou. Přetáhl kobylám přes hlavy vaky s obrokem. Připravil k nim vědra s vodou z říčky, aby se orazila. Mohli jsme se od vozu vzdálit, samozřejmě na dohled. Proto obepnul plachtu na voze pevným provazem a pevně jej utáhl, aby zboží na korbě nedráždilo poberty.

Přistoupili jsme pár kroků k táboru.

Myslím, že si mě Lavinia povšimla. Na chvilku se zahleděla mým směrem, zaclonila si rukou výhled proti odleskům zapadajícího slunce. Nevěděl jsem, jestli to bylo proto, že mě poznala, anebo ji mezi všedně oděnými městskými občany zaujalo mé nápadné sváteční oblečení.

Zvedl jsem pravici na pozdrav.

Neodpověděla mi.

Pravdou je, že na sobě nedala znát vůbec žádné pohnutí, záhy se zase odvrátila a dá l dirigovala kluky s umisťováním lavic. Že by mě přece jen nepoznávala? Nemám pocit, že se mů j vzhled příliš změnil: tehdy jsem nenosil pod nosem knír a bradu míval holou, taková maličkost snad člověka pří liš nezmění. Paruku jsem nikdy nevlastnil, nazrzlé vlasy mi stále padaly hojně přes ramena jako zamlada.

Potřeboval jsem se dostat do její blízkosti.

Netušil jsem ovšem, jak to provést, abych ji mohl oslovit beze svědků a nepohoršit okolí. Na druhé straně bylo zcela vyloučené, abych se jako ženatý člověk někde setkal se svobodným děvčetem, nadto pak s komediantkou, obecně považovanou za povětrnou osobu. Ani ona by se zajisté nenechala snadno přemluvit k setkání mezi čtyřma očima. Nebyla určitě žádnou poběhlicí, byť se o komediantkách povídalo ledacos.

Lámal jsem si hlavu, jak to navléci.

Posléze jsem se rozhodl pro něco, co mě nikdy nezklamalo. Spolehlivým rysem letory všech panen, paninek, mladic i stařenek je ženská zvědavost.

„Strejčku,“ pravil jsem tiše k mladíkovi po mém boku, „vyřídil bys Kolombíně ode mne vzkaz?“

„Cože?“

„Nechci ji oslovit sám, bylo by to asi příliš troufalé od ženatého muže… Počkej!“ zarazil jsem ho, neboť se tomu začal hned vzpírat. „Nechci to zbůhdarma, dám ti čtvrtdukát…“

Vyvalil oči. „To myslíš vážně, Jožíku, že bys mi dal zlatej?“

„Dám,“ řekl jsem, „a jestli chceš, dostaneš ho předem.“

„To víš, že chci,“ vyhrkl rychle, „i když se mi tvoje zálety ani za mák nezamlouvají…“

„Strejčku!“ zvýšil jsem káravě hlas.

„Netroufal bych si tě napomínat, pantáto, kdybych nebyl hodnej strejček, co myslí hlavně na tvý dobro…,“ opakoval známá slova, jimiž býval v dětství napomínán on. Zmlkl jako když utne, sotvaže jsem mu podal blyštivou minci. Párkrát rozpačitě přešlápl. „Cože to mám vyřídit tvojí komediantce?“

„Pověz jí, že si s ní chce promluvit Jožík, zeman z Bukova, jenž ji zná už celá léta, prostě dlouho, a na stvrzení pravdivosti že uvádí skutečná jména: Lavinia a Giacomo…“

Nesouhlasně vrtěl hlavou. „Jožíku, vzkaz bych jí vyřídil, jenže říkat omšelé nepravdy se mi nechce,“ strčil mi zlatou minci zpátky do dlaně.

Nahrnula se mi krev do hlavy. „Co je nepravda?“

„Co?“ pravil pohrdavě, „jakejpak ty seš ještě zeman z Bukova!“

Zatmělo se mi před očima.

„Ani slůvko z toho, co jsem ti pr ávě sdělil, není lež, ani vymyšlenost!“ Popadl jsem ho pod krkem. „Jen proto, že žiju dvacet let na rybni ční hájence v Radňově a statky na Bukově jsem musel prodat, abych zachoval otcovu dobrou pověst, ještě neznamená, že jsem se vzdal cti a rodových práv.“ Sevřel jsem ruku v pěst a napřáhl, abych ho uhodil.

Strejček se netvářil vzpurně, spíš vyplašeně. „Vždyť víš, že si tě považuju, Jožíku, neblázni!“ řekl přiškrceně.

„Mrzí mě, že právě ty, jenž bys měl znát pravdu jako první, na ni zapomínáš jenom proto, že se s ní pyšně neoháním!“ Pustil jsem ho a odstrčil od sebe. Navalená zlost z mé hlavy nevyprchala a pohlédl jsem do dlaně, cože to vlastně svírám v pěsti. Byl to vrácený zlatý čtvrtdukát a já ho plný vzteku bůhvíproč kamsi odmrštil.

Jenže náhod není nikdy dost.

Mince letěla vzduchem a padla k něčím nohám.

Nohy vězely v opánkách. A ty vykukovaly z pod suknice hrubé řeholní kutny. Patřila Prokopovi ze Želče. Mnich se ztěžka ohnul, čtvrtdukát opatrně zvedl, nevěřícně se na něj zahleděl, prohlédl si jej pečlivě z obou stran, kousl do kovu, teprve pak se rozhlédl, spatřil mě, hluboce se uklonil a přišel blíž.

„Takovou ofěru pro náš klášter jsem nezažil ani nepamatuju,“ prohlásil uznale a znovu se mi uklonil, „Bůh vám žehnej, zemane Bukovský!“

Mnichova pokorná vděčnost plynula z náhody a spíš než dojetí jsem nejprve pocítil nevoli a chtěl mu vysvětlit, že z mé strany nejde o žádný dar klášteru, celá příhoda že je dílem omylu, a aby mi čtvrtdukát koukal vrátit.

Zasáhl však nečekaně strejček. Snad jako důsledek toho, že z něho opadlo napětí. Byl jsem nakonec rád, že to udělal, byť mi jeho slova připadala silně přitažená za vlasy.

„Otče Prokope, dary synovce Jožíka neprovází nikdy pražádná okázalost, to mi můžete věřit,“ pravil uctivě a jistě z něho mluvila i úleva po předchozím střetu. „Jožík dává dary radši skrytě. Zrovna tak, jak málo lidí ví, že šlechetnost pramení z jeho zemanskýho srdce, co mu Pán Bůh požehnal, aby se k bližnímu choval s milosrdným soucitem. Rozumíte? On nerozdává dary s urozenou pýchou bohatců a taková je pravda!“

Otočil jsem se k němu. „Co to meleš?“ sykl jsem mu do ucha, strejček ode mne pár kroků ustoupil a chystal se k odchodu. „Kam chceš jít?“

„I já dneska dostal štědře zaplaceno, zříkám se však mamonu ve prospěch lásky k bližnímu,“ prohlásil neobvyklou řečí, couval přitom a vzdaloval se, „a musím pro to něco učinit. Jak se to praví v Písmu svatém? Co nechceš, aby ti lidé činili, nečiň ty jim! I taková je pravda.“

„Ten váš strejček je hodný chlapec, zemane Bukovský,“ liboval si mnich, nepochopil, že si z nás mladík svou řečí tak trochu utahoval, a hleděl se mnou, jak mizí z našeho dohledu v křovinách u šancí. Když už nebylo nač se koukat, pohlédl na mne. „Já se jdu podívat na tyátr. Jdete asi také, viďte, když jste setrval ve městě!?“

„Ano, a zdá se, že actio^7 bude začínat. Řekni mi, prosím,“ zeptal jsem se zvědavě, „co ty, služebník Boží, pohledáváš na pochybné zábavě komediantů?“

7 actio (lat.) – představení.

„I kdepak, na začátek je ještě čas,“ pravil zasvěceně mnich a zachechtal se, „a co tu pohledávám? Totéž co vy, zemane!“

„Nemusíš se mnou mluvit jako s pánem. Raději než zemane mi říkej hajný, nechceš-li užívat moje jméno stejně tak, jak jsi mluvil v šenku,“ nabídl jsem mu. „Nemyslím si, že máme čas na otálení, herci už začínají vybírat vstupné.“

„Máš pravdu, zemane, a díky za velkorysá slova,“ poklonil se mnich.

Herci ve svých komediantských oblecích sestoupili mezi lidi s malými košíčky na krejcary a zvali lidi do ohrazeného hlediště. Lavinii, teď už jistě převlečenou za Kolombínu, jsem mezi nimi nezahlédl. K nám přistoupil muž s maskou a kostýmem Kapitána s kordem po boku.

„Guten Abend, meine Herrschaft! “ oslovil nás tak nesmlouvavým hlasem, až z něho šel málem strach, „ich glaube, sie kommen zu unsere Theatervorstellung… Wünschen Sie sich Eintrittsgeld zu kaufen?“

Na opačné straně totéž volal rádoby česky Harlekýn. „Dóbry véčer, pánstvo, věržím, že nafšivite náš špektákl! Pšejete si zakoupit místa k usednutí?“

„Danke, wann beginnt die Vorstellung? “ poděkoval jsem za přivítání a na otázku, přejeme-li si zaplatit vstupné, mě zajímalo, kdy začnou a kolik si přeje, abych mu zaplatil za místo k sezení, „und wie viel soll ich bezahlen?“

Ještě než mi stačil odpovědět, vstoupil na scénu pořízek Brighela, v ruce svíral na šňůře zavěšenou tyč ze železa, v druhé držel jiný kus železa a tloukl jimi o sebe, což znělo opravdu jak nějaký zvonek.

„Wir beginnen gleich,“ potvrdil Kapitán, že právě začínají, a než mi mohl zodpovědět, kolik mám zaplatit, vmísil se mnich.

„Podívej se, synku,“ pravil komediantovi příkře, „já si myslím, že nás vodíš za nos, protože moc dobře víš, že nemůžete začít, dokud nebude po Ave! A tím vaším hloupým cinkáním se pořádný klekání nenahradí!“

„Ich… verstehe… nicht,“ nerozuměl komediant.

„To není moje chyba,“ pokrčil rameny mnich Prokop.

I Kapitán pokrčil rameny a přešel k jiným divákům.

Zatímco jsem váhal, má m-li vyčkávat tady, anebo se jít rovnou posadit do hlediště, můj dočasný společní k se bez zaváhání a bez jediného slůvka ode mne rázně vzdálil. Obešel celé ohrazení a na jeho opačné straně přistoupil ke knechtovi 8 s halapartnou, jenž tu měl udržovat po řádek, něco mu se svou vtíravou naléhavostí vysvětloval.

8 Knecht (hist.) – ve starších dobách pěší voják, později označení pro běžného ozbrojence.

Knecht pokyvoval hlavou, načež se odebral ke staršímu muži v paruce, jehož jsem dávno a dobře znal.

Jmenoval se Václav Hrůza, byl velmi vlivným pelhřimovským konšelem, říkalo se, že jednou se stane i městským primasem. Nyní rovněž zamračeně pokyvoval a posléze ukázal knechtovi s halapartnou směrem k jevišti.

Halapartník se tam odebral, vyšplhal se nahoru k Brighelovi a hmátl volnou rukou po jeho železné tyči.

Komediant rázem ustal v cinkání.

Shromážděné sousedy překvapilo náhlé ticho, přestávali ševelit.

„Lidi, slyšte!“ udeřil knecht ratištěm halapartny o prkna scény. „Měli byste vědět, že spektákl začne po klekání a až se z kostela vrátí všichni, co jdou na požehnání… To je všecko!“

„Tak to máme dobrou hodinu čas,“ pravil kdosi za mnou.

„Kašlu na komedianty, jdu do postele,“ ulevil si kousek ode mne jakýsi pelhřimovský podruh, „já nemůžu čekat, když vstávám před rozedněním.“

„To dá rozum,“ souhlasil jiný, „jdeš na ave?“

„Možná zaskočím.“

Lidé se k nelibosti komediantů začali rozcházet. Odcházely odtud hlavně ženské, jež se pod šance dostavily v tmavých pláštěnkách, s hlavami skrytými v hlubokých kapucích, aby zůstaly nepoznány a ubránily se tak výtkám kněze i sousedským pomluvám, že navštěvují pokleslou zábavu.

Někteří se však rozhodli vyčkat zde na klekání a setrvat.

Komedianti zmizeli kamsi za scénu.

Stmívalo se, přesto jsem stačil u ohrady s mezky zahlédnout strejčka, jak přistupuje ke komediantskému vozu. Zmizel mi z dohledu. Po chvilce se opět vynořil, hledal mě očima, a když mě zahlédl, přikývl na dálku, a vydal se rovnou k vozu našemu.

Bylo to k nevíře.

Z kotčího vozu se vyloupla postava zahalená v černé pláštěnce, s hlavou ukrytou v hluboké kapuci, a následovala strejčka. Ve svém oděvu nebyla k rozeznání od jiných žen z města.

Zdánlivě nemožné se právě stávalo skutkem.

Čekala ve stínu našeho povozu.

Strejček přešlapoval vedle ní a když mě uviděl, poodstoupil. „Jožíku, musím napojit koně, jistě si poradíš sám!“ sdělil mi a odešel k říčce.

„Wissen sie nicht, wo die Kirche ist?“ ozvala se z kapuce německou otázkou, nevím-li, kde je kostel, což učinila kvůli několika kolemjdoucím, aby si buď se mnou nezadala, nebo aby chytře předešla závistným pomluvám.

„Pamatuješ si mě, Lavinie?“ vyhrkl jsem nedočkavě.

Česky nezapomněla. „Vy být ten zeman Bukovsky?“

Chvíli si mě pátravě prohlížela, stáhla kapuci dozadu přes čepec a částečně odkryla obličej, takže i ve stínu byl z její krásné tváře patrný zájem si mě někam zařadit. „Lavinia nepamatovat, pane!“

„Setkali jsme se na tomhle mí stě, Lavinie,“ připomněl jsem jí naléhavě, „tiskla jsi mi ruku a chtěla se mnou chodit po luká ch…“

„Ne, to nepamatovat.“

„Líbala jsi mě…“

„Ne, ne, to Lavinia nepamatovat.“

„Vzpomeň si, prosím, říkala jsi mi jménem!“

„Co za jméno?“

„Jožík.“

„Ne, pane, nepamatovat,“ odpověděla a její pátravý zájem poněkud ochabl. Přetáhla si kapuci zpátky. Tvář dívky se opět ponořila do hlubokého přítmí v záhybech látky. „Co vy ode Lavinia počebovat?“

„Přece se s tebou po létech uvidět…“

„Vy vidět teď,“ přerušila mě znatelně chladněji.

Přestával jsem pociťovat nadšení. „A… a… pozdravit tě.“

„Prego… prosim,“ nabídla mi už příkře, „vy pozdravit, pane!“

„Zdravím tě, Lavinie,“ poslechl jsem zmateně a začal blekotat, „a též chci… pozdravit i tvého otce.“

„Aha, padre… Můj otec nebýt zde.“

„Cože? Pan Giacomo už není Pantalone?“

„Sí, pane, Giacomo být Pantalone! On nebý t můj padre … otec.“

„On… on není tvůj otec?“

„Ne, ne, on být… on být il nonno…,“ hledala další české slovo a našla ho v němčině. „Giacomo ist mein Opa.“

„Giacomo ist dein Opa?“ opakoval jsem hloupě a zdá se mi, že jsem se zakoktal. „Dě… dě… deček?“

„Sí, pane, Giacomo být dědeček od Lavinia, il nonno.“

„Jak to?“

„Lavinia nevědět, pane, co být jakto,“ pravila chladně a nepřístupně. „Co vy od Lavinia počebovat než vrátit se?“

„Počkej, Lavinie!“ začal jsem zvolna chápat, co se vlastně děje. „Já si tě asi spletl s jinou Lavinií, nikoliv mou vinou, věř mi, ona je opravdu… opravdu úplně stejná jako ty.“

„Aha! Stejna? Pane, vy myslet stejna obličej?“

„Ano, stejná podoba.“

„Aha! Molti anni fa!“ pokřižovala se s povzdechem, že čas letí. „Kdy Lavinia chodit s Jožikem po… po… lukách?“

„Nu, my po lukách nechodili, jen jsme si slibovali… Je to tak dvacet let…“

„Quanto…? Wie viel…?“

„Kolik? Asi dvacet let…“

Nerozuměla mi. „Wie viel…?“

„Kolik? Viginti,“ odpověděl jsem latinsky.

„Kolik?“

„Nevím, jak se řekne dvacet po vlašsku.“

„Kolik?“

Zkusil jsem tedy němčinu. „Zwanzig Jahre…“

„Buon Dio, venti!“ nadechla se nedobrým poznáním, pokřižovala se, opět vydechla a dlaní si přikryla ústa proti vlastnímu výkřiku. „Vy, pane, mluvit di mia madre…“

„Já… já rozumím… Mluvím o matce?“

„Vy nas… zamjénit…“

„Zaměnil,“ vyslovil jsem správné slovo, jež hledala, „spletl jsem si vás.“ Přestože mi docházelo, jak a proč jsem se s Lavinií popletl, nešla mi do hlavy ta neuvěřitelná podoba dcery s matkou, byť určité rozdíly smazal v mé paměti jistě i dobový odstup. „Ona se také jmenuje Lavinia?“ V tu chvíli bylo mé zmatení natolik silné, že jsem se nedokázal ihned a náležitě vzpamatovat, natož si sám na sobě připustit stinnou stránku plynutí času, a tudíž jsem se ptal vyloženě nesmyslně. „Ty se též jmenuješ Lavinia? Vlastně, já vím, že ano. Jmenuješ se po své matce?“

„Sí,“ potvrdila Lavinia, přestala být odměřená, potlačovala smích a moc se jí to nedařilo.

„A kde je teď tvoje matka?“

K odpovědi se nedostala, neboť nás cosi přerušilo.

Jakási rána.

Hluk a nebývalý lomoz od tábora komediantů.

Lavinia zpozorněla a náš rozhovor se přerušil.

Zaposlouchali jsme se.

V místě ležení se cosi velice citelně zmocnilo lidí, čekajících tam na klekání a na spektákl. Předchozí, běžné hlučení davu, se naráz změnilo v nezvykle zděšený i pronikavý jekot, v panicky vzrušenou směsici hlasů.

Působilo to zlověstně.

Zvuky nepřipomínaly nic, co jsem do té chvíle na vlastní uši někdy slyšel. Nenaznačovalo to nic dobrého. I na vzdálenost, jež nás od ležení dělila, byly zřetelně slyšet jednotlivé výkřiky hrůzy a rozčílení.

Někdo zapálil louč, a přestože se ještě úplně nesetmělo, komíhalo tam světlo z místa na místo, jak s rozžatou fakulí kdosi běžel za scénu, a tak pobíhání a rozruch byl v nastávajícím šeření i viditelný.

„Devo tornare!“ pravila dívka poplašeně. Chtěla se vrátit, a když jsem ji zadržel za paži, vykřikla: „Lavinia muset tam!“

Z tábora se náhle ozvalo děsivé ženské ječení.

Bylo dobře, že jsem ji nepustil. „Ta rána, Lavinie, to byl asi výstřel. Musíš počkat tady a já se podívám, co se u vás vlastně děje.“

„Ne, ne!“ chtěla se vytrhnout.

„Jožík má pravdu,“ zasáhl strejček a uchopil ji za druhou paži, „počkám tady s tebou, Kolombíno, než se Jožík vrátí a řekne nám, cože se to tam stalo. Pak tě zase pustím…“

Nevím, jestli mu porozuměla, protože jsem už na nic nečekal a rozeběhl se k táboru. Míjel jsem uprchlíky a narážel přitom do vyděšených ženských. Běžely proti mně směrem k bráně, ve tvářích se jim zračilo nepopsatelné zděšení, úprk provázely ustrašeným pištivým nářkem, utíkaly a zakopávaly, potácely se bez sebe hrůzou, jen aby unikly pryč a dostaly se do bezpečí za hradby města.

V táboře vzplály další fakule.

Pod scénou jsem narazil na pelhřimovského konšela pana Hrůzu, jak právě spěchá od komediantských přístřešků kamsi k městu. Uviděl mě a zastavil se.

„Bukovský, rozežeň všechny ty lidi a nikdo ať na nic nesahá!“ ukázal neurčitě kamsi za plachtu na jevišti. „Vartuje tam jediný maník, musím poslat pro posily. A ti čumilové by měli počkat někde stranou, než si je přijde vyslechnout někdo od městského rychtáře nebo od purkmistra.“

Vytáhl jsem ze závěsníku meč a vydal se za obrovitou plachtu, jež měla – jak jsem se původně domníval – skrývat jevy nepřístupné pohledu obyčejného diváka. A hned se mi mělo potvrdit, že zadní vykrytí scény opravdu posloužilo takovému účelu, byť bez přičinění a úmyslu samotných vlašských strůjců.

Skrylo akt věru veliké a nevídané hrůzy.

Někdo za scénou pozabíjel všechny komedianty.

Na dolním cípu rubu spuštěné plachty ležel Brighela.

Poří zek v rukou stále svíral železné tyče, do nichž ještě před chví lí bušil a cinkotem vábil pelhřimovské duše na spektákl. Nyní mu uprostřed hrudi vě zela dýka. Krev, jež vytryskla z bodné rány, zbarvila do ruda komediantovu halenu. Nechtělo se věřit, že tento mohutný člověk, p řed chvílí ještě kypící zdravím a pohodou, nežije. Mrtvé, pohasl é oči v průzorech masky mu ještě nikdo nestačil zatlačit a navzdory pokročilému stmív ání strnul v jeho pohledu nesmírný údiv, proč ho mordýř nebo mordýři vůbec napadají.

Kolem nebožtíka postával nevelký hlouček čumilů.

„Mám vám všem oznámit od ctěného pána, pana konšela Hrůzy,“ řekl jsem jim, „že se nesmíte ničeho dotýkat! Máte se sebrat, přemístit se opodál a vyčkat.“

Až na jediného dotěru se rozešli.

„Proč bych měl chodit pryč?“ ptal se dotěra vzpurně. „Já jsem tady ve městě svobodná duše, abyste rozuměl.“

„Neměl byste se přít před nebožtíkem,“ řekl jsem mu, „konšel Hrůza sem přivede rychtáře a jeho knechty, aby se zmocnili toho, kdo dokázal provést tenhle hnusný mord. Radši odejděte!“

„Myslíte si, když máte meč, že mi můžete poroučet?!“

„Tak jest,“ řekl jsem a zabořil mu špičku zbraně pod krk, „a teď padej, než tě tím mečem pořádně přetáhnu po pleci!“

Dotěra se s brbláním vzdálil a já přešel k vozu.

U schůdků vozu pod dvířky stál knecht s halapartnou, svítil si dovnitř lucernou a dohadoval se s posledními čumily.

„Posílá mě ctěný pan Hrůza, abych ti vypomohl,“ oznámil jsem mu a kývl k čumilům. „Nechtějí odejít?“

„Ne, nechtějí se hnout,“ postěžoval si halapartník.

„Ctihodný pán, konšel pan Hrůza si tu nepřeje uvidět živou duši, až sem přivede rychtáře s dalšími knechty,“ promluvil jsem k čumilům. „Měli byste poodstoupit někam dál, třeba si kecnout na ty lavice pod jevištěm.“

Nikdo se ani nepohnul.

„Asi budou chtít od vás slyšet, jestli jste nezahlédli mordýře,“ řekl jsem ostřeji, „pokud ovšem nemáte v té hrůze sami prsty.“

„Neviděli jsme žádný mordýře,“ pravil jeden z nich.

„Kdybysme je merčili, zdraví by neodešli!“ ujišťoval nás jiný.

„To rádi slyšíme,“ řekl jsem jim, „měli byste si ještě pořádně rozmyslet, co jste opravdu viděli a co o tom vypovíte. Taky by vás mohli obvinit, že maříte výkon spravedlnosti.“

Rozešli se hned a bez příliš hlasitých protestů.

Kývl jsem do kotčího vozu. „Co je tam?“

„Uvidíš sám,“ pokrčil nos a posvítil mi, „není to pěkný podívání.“

Vystoupil jsem na schůdky a nahlédl dovnitř.

U stolu seděl pan Giacomo, neboli Pantalone.

Tentokrát mu hlavu nepokrýval vysoký černý klobouk a na obličeji neměl svou černou nosatou masku. Od chvíle, kdy jsem s ním naposledy hovořil, mu bílé dlouhé vlasy notně prořídly a do tváře se mu zaryly hluboké vrásky. Velice zestárl, jako by se celý scvrkl. Nehnutě setrval na své židli nad láhví opletenou proutím s jakýmsi nápojem, patrně vínem. Byl neodvolatelně mrtvý. Na hrudi se mu rozlila krev kolem bodné rány do srdce, způsobené patrně štíhlým mečem. Druhá židle u stolu byla převrácená.

Na palandu se svalil Kapitán.

Před nepříliš dávnou chviličkou jsem ho viděl zvát lidi na spektákl a slyšel dobře hovořit německy. Neulehl k odpočinku, zesnul v kaluži vlastní krve. Nejprve patrně vstal od stolu, porazil židli, jak před něčím ustupoval, a ostrá špice meče, jež mu proťala hrdlo, ho dostihla u paland při stěně vozu. Zaujal mě tučný měšec, jenž vyčuhoval z pod jeho hazuky. Potěžkal jsem jej a nakoukl dovnitř. Byl pořádně naditý těmi nejlepšími zlatými penězi, jaké mohly být k vidění. Vrátil jsem měšec na místo, jak byl.

Opět jsem pocítil srdce až v krku, k čemuž se přidalo i jakési pichlavé svírání v žaludku, což mě sice dnes popadlo několikrát, jenže tenhle pocit nepramenil z napětí očekávání věcí příštích a libých; pramenil z tíhy poznání člověčí krutosti.

Vyšel jsem zpátky před vůz.

„Hrozný podívání,“ pravil knecht, „řádil tu ňákej běs!“

„Jak dopadli ostatní?“ zeptal jsem se.

„Těžko říct,“ odpověděl knecht a ukázal halapartnou kamsi do křovisek pod šancí, „támhle se střílelo, nevím, co se stalo, šel to obhlídnout nějakej mnich.“

Vydal jsem se tím směrem.

Mezi rašícími větvemi křovisek u úpatí vysoké zdi šancí, nedaleko Rynárecké brány, mihotavě prosvítal plamen lucerny. Opatrně jsem se protáhl za křoví a podél vysoké stěny jsem s napřaženým mečem pozvolna postupoval za světlem. Lucernu držel v ruce mnich Prokop a dřepěl nad nehybným tělem.

Podivně zkroucený tam ležel Harlekýn.

Neměl na tváři masku, oblékl se však již do pestrého kostýmu své figury, byl prostovlasý a bez bot. Překvapilo mě, jak velice byl mladý.

„Trefili ho do zad,“ oznámil mnich, sotva na mě pohlédl, „látka kazajky i kůže je sp álená, a soudě podle té malé dírky, kudy vnikla kule do těla, nestříleli po něm dozajista z arkebuzy, ani z muš kety.“

„A viděls´ u někoho pistoli?“ zeptal jsem se.

„U nikoho jsem pistoli, ani bambitku nezahlídnul,“ odpověděl mi řeholník ze Želiva, „a nic jsem neviděl. Když zaduněla ta šleha z výstřelu, popadl jsem lucernu a běžel sem.“ Povstal od mrtvého mladíka. „V ležení padli tři komedianti, tady tenhleten mladík, a tak zbývá ještě ta holka…“

„Myslíš Kolombínu?“

„Žeť, tu myslím. Jestli ji nedostali, tak možná utekla.“

Na to jsem nic neřekl, vzal si od něho lucernu, vrátil se pár kroků a rozhlédl se po stopách. Díky včerejšímu nočnímu dešti byla půda dosti rozměklá a otisky po šlépějích dobře viditelné. Napočítal jsem čtvery: moje i mnichovy podrážky byla snadno k poznání a zbylé dvoje si naštěstí nebyly ničím podobné. První šlépěje zanechaly bosé nohy a ty druhé vtiskla do bláta těžká obuv s podpatkem.

První patřily herci.

Druhé neznámému člověku, patrně jezdci. Na jednom místě uklouzl a do marastu otiskl s botou i kus ostruhy.

„Ten, kdo střílel, byl sám,“ sdělil jsem mnichovi a vydal se s lucernou po stopách bot s ostruhami. Daleko jsem nedošel, otisky podrážek zmizely ve vodě říčky Bělé. Vrátil jsem se právě ve chvíli, kdy se od brány vynořil zástup fakulí, loučí a pochodní. Mířil k nám.

Zasunul jsem meč zpátky do závěsníku na šerpě.

Městský rychtář přiváděl svou malou kohortu.

Nechal si krátce vysvětlit, co se stalo, zanechal jednoho ze svých knechtů strážit u zastřeleného Harlekýna a pak se nechal mnou a mnichem Prokopem dovést do ležení k dalším obětem. U kotčího vozu vystřídal knechta s halapartnou rychtářův zástupce, náš známý Mušketýr se svou střelnou zbraní. Stráž postavili i k probodnutému Brighelovi. U plachty za scénou jsme se setkali s konšelem panem Hrůzou, jenž sem právě přispěchal s mladším městským písařem Samkem.

„Přežil to z komediantů někdo?“ zeptal se.

„Nenašli jsme tu holku,“ napověděl mnich.

„Jakou holku?“ zamračil se konšel a na chviličku se zamyslel. „Nemyslíte Kolombínu, otče řeholníku?“

„Přesně tu myslím, ctěný pane!“

„Třeba utekla a schovala se,“ usoudil konšel, „a já bych se jí nedivil, i když vlastně netušíme, jestli neleží někde zmordovaná…“ Obrátil se k písaři. „Udělej náčrtky a popisky na místech, kde došlo k masakru, abys byl hotov dřív, než si to sem přihrne vyšetřovat zas někdo další…“

„A kdo, smím-li se ptát?“

„Co já vím? Někdo. Purkmistr. Třeba i pan primas…“

„Neměl by se toho ujmout spíš městský rycht ář?“ namítl písař Samek, neboť se nechtěl zaplést do rivality mezi pány z magistrá tu.

„Měl, a taky hodlá. Jenže, znáš to, když nastane zmatek, každý v radě dělá všechno.“ Obrátil se ke mně. „Dobrá práce, Bukovský, že se ti podařilo odehnat čumily… Řekl jsi jim, že by měli vypovídat, co tu viděli a čeho si všimli?“

„Ano, ctěný pane.“

„Bukovský, pokud si pamatuju, ty seš hodně všímnej,“ přimhouřil oči. „Co ty mi povíš?“

„Málo, ctěný pane,“ odpověděl jsem. „Když knecht ohlásil, že spektákl začne po ave, šel jsem napojit koně… U vozu jsem zaslechl výstřel a ječení ženských. Teprve po tom jsme se spolu potkali, já běžel sem, kdežto vy k městu…“

„Takže tys neviděl nic, co by mohlo zajímat vyšetřovatele?“

„Asi ne, ctěný pane,“ řekl jsem, „mnohem víc vám jistě poví řeholný mnich Prokop…“

Mnich se nedal pobízet. „Já jsem ihned běžel s loučí za tím výstřelem…“

Víc jsem z jeho výpovědi neslyšel, a aniž si mého odchodu někdo povšiml, vydal jsem se konečně zpátky k vozu. Na to, že jsem slíbil přijít obratem nazpět se zprávou, cože se to přihodilo v tábořišti, dal jsem si hodně na čas. Strejček u vozu mě netrpělivě vyhlížel. Lavinia s ním nebyla, což mě vyděsilo.

„Kde je?“ vyjekl jsem.

„Na voze,“ odpověděl mi strejček, „myslíš-li naši Kolombínu. Zalezla pod plachtu a dokonce bez velkýho pobízení, poněvadž kolem nás se hnaly zástupy lidí zpátky do města, i teďka každou chvíli kdekdo projde, a ona pranic nestála o to, aby ji tu někdo zahlídnul… Mluv, Jožíku, co se tam dělo?“

„Chlapče!“ vzdychl jsem a posadil se znaveně na obruč kola, a protože jsem přitom nehleděl na své božíhodové oblečení, neboť vůz byl zablácený marastem z nočního slejváku, nemusel jsem ke svému rozpoložení nic dodávat.

Strejček to pochopil. „Je to hodně zlý, Jožíku?“

„Víc, než si myslíš, strejčku,“ vzdychl jsem znovu.

„Bože! A co?“

„Všechny komedianty pomordovali. Nikdo nepřežil.“

Několikrát polkl nasucho. „Kdo… kdo to udělal?“

„Neví se… Nějaký běs asi.“

Odmlčel se, stravoval tu zprávu. „Musíme jí to říct, Jožíku!“ ozval se po chvilce s nezvyklou něžností.

„Já vím, jenže…“

„Co?“

„…nejprve ji musíme dostat pryč.“

„Jejda, Jožíku,“ zalapal po dechu, „a kam, propána?“

„Nevím, prostě pryč,“ rozhodl jsem se, „my dva, strejčku, jsme jediní, kteří vědí, že ona s tím mordováním nic nemá. Ty a já víme taky jako jediní, kde se Vlaška nachází, a tak to musí zůstat. Víš, proč?“

„Proč?“

„Protože po ní pase ten mordýř.“

„Proč myslíš?“

„Proč by jinak všechny komedianty zabíjel a ji vynechal? Nevím to jist ě, jenže pochop, vyzkoušet to nelze!“ pravil jsem mu, byť mi příliš nerozuměl. „Strejčku, vyt áhni z pod kol čubu, sedni na kozlík, uchop opratě a jeď. Nejezdi moc rychle, ani pomalu. Já si vlezu pod plachtu na korbu, abych jí to oznámil a leccos vysvětlil.“

Učinili jsme, jak ani nešlo jinak.

Po chvíli se setmělo úplně.

Podvečerní tmou uháněl i jiný vůz.

Stalo se to jinde a jindy, než došlo k běsnění u šancí v Pelhřimově, ani důvod té jízdy neměl stejnou podobu. Jak se však později ukázalo, měla jízda úzkou souvislost s událostmi, jež tam ke hrůze všech posléze nastaly.

Na tvrzi rytíře Mellechowicze, bývalého podplukovníka, nedaleko Boleslawieci, zabušil na vrata nečekaný kurýr. Bylo dopoledne, viditelnost ve žhnoucím slunci široko daleko na dostřel, takže mu otevřeli bez dlouhého vyptávání. U stájí předal jezdec zapečetěný dopis do rukou samotného pána. Neslezl z koně, prohlásil, že přiváží psaní z Čech a veze i další depeše, spěchá na Wroclaw, nemá tedy čas, aby se zdržel na oběd. Slušnou minci od cesty že však neodmítne, když kvůli panu rytíři odbočil z trasy. Předání dopisu zabralo chviličku a vrata za kurýrem, jehož kapsu rytíř obtěžkal pár zlotými, se opět uzavřela.

Pan Kryštof Mellechowics rozlomil pečeť a dlouze se zahleděl do psaného vzkazu. Čtení mu činilo nemalé potíže. Brzy však radostně pochopil, že mu píše jeho starý druh z válečného tažení, jemuž kdysi v jakési líté řeži proti Turkům zachránil život. Po dalších slovech však posmutněl, neboť přítel sděloval, že ochořel zhoubným kašlem a je na smrt.

…A jelikož nade všechno milostivý Bůh nedopřál mi vlastních potomků, odkazuji sv ůj veškerý majetek, to jest zboží pohyblivé i nepohyblivé, dobré křesťanské du ši jménem Mellechowics. Toto rozhodnutí oznámil jsem již úřadu krajského hejtmana ve městě Bechyni. A ty, drahý pane Kry štofe, sám uvaž, kterého ze svých potomků pošleš do Čech uží vat zděděný dům, stáje, chlévy, polnosti a lesy a na tom všem i řádně hospoda řit. A aby nedošlo k nějakému nečekanému podvodnému kroku – kdyby se kupříkladu testament dostal do nepovolan ých rukou – pošli po dědici tu věc, již jsme tenkrát společně ukoř istili v sultánově stanu, aby se jí prokázal. Jen já a milostivý pán, pan hejtman, víme, co je to vlastně za znamen í. Buď s Pánem Bohem…

Rytíř nechal svolat k večeři do síně celou rodinu.

Ke stolu zasedli jeho dva synové a dcera Halina.

„Některý z mých potomků zdědil nemalý majetek na pomezí Moravy a Čech,“ sdělil jim. „S tou zprávou přispěchal posel od mého nejdražšího přítele, jenž s myšlenkou na mne umírá. Jsem dojat, byť nikoliv tak pokleslé mysli, abych nedokázal splnit jeho přání a přijmout od něho velkorysý dar, jímž učiní jedno z mých dětí šťastným.“

„Znamená to, pane otče,“ zeptal se nejstarší syn, „že jeden z nás opustí rodný dům a vydá se spravovat své dědictví až do Čech?“

„Při své zabedněnosti, synku,“ odpověděl rytíř Mellechowics, „jsi to pochopil správně. Jeden z vás se vydá již zítra na cestu do svého nového domova.“

Mladší syn se zeptal chytřeji: „Komu z nás, pane otče, se dostalo té cti? Předpokládám, že jste vybral mě, neboť drahý můj bratříček převezme jednou do svých rukou otěže našeho hospodářství zde v Boleslawieci.“

Vzápětí se měl dozvědět, že rytíř Mellechowics rozhodl zcela jinak. Měl totiž kdysi synů pět, z nichž tři padli v bitvě u Kamence, takže si netroufal oslabit statky o dalšího muže své krve. Pokud ho přežijí oba synové, o zboží v domově se rozdělí. Dcera však zatěžovala mysl i kapsu pana Kryštofa velmi neblaze. Svou šeredností i protivnou letorou odrazovala veškeré ženichy, byť by na jejím věnu otec nikterak nešetřil.

„Rozhodl jsem se,“ vyřkl rytíř ortel, „že obšťastním Halinu.“

U stolu nastalo rozpačité ticho.

„Halinu?“ podivili se bratři. „Proč zrovna Halinu?“

„A proč by ne!“ vyjela na ně sestra. „Myslíte si, že zrovna vy dva jste pobrali veškerou moudrost dobrých hospodářů?“

„To si tedy myslíme!“ vykřikl mladší syn. „Ty, Halino, nejsi dobrá ani k vemenům krav či k cecíkům koz…“

Starší pokračoval. „Ani na pole, ba ani k plotně.“

A mladší dodal se smíchem: „Natož k potěšení!“

„Ticho!“ bouchl rytíř pěstí do stolu a zarazil hádku. „Rozhodl jsem, jak jsem rozhodl, a nikdo na tom nic nezmění.“

„Děj se vůle našeho pana otce i Pána Boha!“ vyskočila ze svého místa Halina a vrhla se otci kolem krku. Zulíbala ho na obě tváře i na ruce. „Děkuji vám, pane otče, budu na vás vroucně vzpomínat a modlit se za vaši duši ke svatému Vojtěchovi.“

Rytíř si utřel poslintanou tvář. „Můžeš se jít připravit, zabalit si nějaké ty své krámy,“ řekl. „Věnuji ti na cestu tu novou šézu^9 se stříškou a s péry z pružného železa, k ní sivého valacha do zápřahu, ať si s sebou přivezeš něco z domova. A taky ti dám Ondřeje.“

9 Šéza (hist.) – zastřešený dvoukolový povoz s listovým pérováním pro jedno či dvouspřežení, nazývaný též koleska, zavedený pro rychlou dopravu někdy kolem r. 1665.

Halina se prudce při odchodu zastavila. „Proč zrovna toho chcípáčka?“

„Nerozumím ti, dcerko,“ zarazil se rytíř nechápavě, „vždyť Ondřej ti sloužil již jako chlapec…“

„To už dávno není pravda,“ odvětila s jakousi zuřivostí, „a já ho nechci!“

„Co je to s tebou? Kdysi se Ondřej od tebe nesměl hnout ani na krok a najednou ho nechceš?“

„Copak tu nemáme mnohem lepší a statnější chlapy?“

„Nebuď hloupá, Halino! Ondřej tě ochrání líp než kdovíjaký lamželezo. A navíc, žádný z těch tvých chlapáků nemluví česky!“ odpověděl rytíř. „Ty sama neumíš na rozdíl od Ondřeje ani psát. Chci, abys mu pravidelně diktovala a posílala mi z Čech o sobě zprávy.“

Ondřej vyrostl na dvoře polského rytíře jako syn moravských emigrantů. Příslušeli k Jednotě bratrské a strach ze zavádění katolického pořádku Habsburků je donutil opustit rodnou zemi. Rodiče naučili synka číst i psát a vedli ho v úctě k evangeliu Písma svatého. Záhy je však sklátila černá nemoc. Hoch zůstal na tvrzi sám. V dětství si často hrával s dcerkou rytíře Mellechowicse, avšak později při opožděnějším dospívání se stával oblíbeným terčem posměchu právě panny Haliny. Napadala ho při každém setkání na dvoře či ve stáji. Chlapec se vyrovnával s nectnými taškařicemi s velkými obtížemi. Jedinou jistotu nacházel ve fragmentech vzpomínek na své dětství s rodiči, jež v něm setrvávaly jako přitažlivější možnost života. Štíhlý mladík, jenž měl drobnou postavu, sličný a růžolící obličej, proslul ve svém okolí nikoliv hrubou silou, ale obratností i ráznou duchaplností, neboť se musel naučit čelit zlomyslnostem okolí.

„Jak poroučíte, pane otče, snad ho snesu,“ uklidňovala se dcera. „A co má být ta věc, kterou mám s sebou přivézt jako důkaz své pravosti?“

„Je to vzácný saracénský nůž,“ řekl rytíř. „Má zahnutou čepel z velmi tvrdé oceli a jinak je včetně pochvy celý ze zlata. Tím se prokážeš svému dárci, stihneš-li ho živého, anebo na úřadě, kde ti předají patřičná lejstra.“

Brzy ráno se v rodné tvrzi rozloučili.

Halina dostala od otce požehnání, svitek vzácné zelené látky na několikeré šaty, saracénský nůž a měšec s potřebnými zlotými na cestu. Ondřej byl obdarován mečem, pistolí s růžkem prachu, váčkem kulí a nejednou zbytečnou radou pro život. S chutí vzal do rukou oprať a práskl bičem.

Valach zabral a dvoukolová šéza se dala do pohybu.

„Máme před sebou několik dnů jízdy,“ řekla Halina svému poddanému a ochránci Ondřejovi na kozlíku, „a budeme muset nocovat po zájezdních hostincích. Jíst budeš, až co zbude. A nemysli si, že ti budu platit za postel. Až se postaráš o koně, ulehneš s ním v maštali.“

Zastavovali pouze tehdy, musel-li sivák odpočívat, napájet se, požít obrok, anebo se napást. Dělo se tak vždy poblíž nějakého toku. Ondřej se pokaždé na chvíli vzdálil, aby se v úkrytu křovisek svlékl a celý se důkladně umyl ve vodě. Halina vytáhla koš s proviantem, jedla s nezastíranou chutí a v proudící vodě si máčela nohy. Ondřejovi občas hodila nějaký zbytek ze svého pokrmu, hlavně kosti k dohryzání.

„Někdy si myslím, paní, že mě máte za psa,“ postěžoval si Ondřej.

„Za psa?“ rozesmála se Halina. „Spíš za psíka, jenž při svém narození přišel o ocásek, aby jím příliš nevrtěl.“

„Mám pro vás snad i štěkat?“

„Nebuď drzý, slouho, a koukej mi utřít nohy!“

„To jsem dělával kdysi, když jsme si ještě hrávali…“

„Vím, já byla kněžna a ty můj věrný panoš,“ rozesmátá Halina zvážněla, „jenomže hra se stala pravdou… Utři mi nohy!“

„Do čeho?“

Halina mu hodila kus látky, jímž přikrývala potraviny proti mouchám. Ondřej jí utřel nohy, vrátil utěrák a sbíral se, aby znovu zapřáhl siváka.

„Stůj!“ zastavila ho paní. „A co punčochy?“

„Co s nimi?“

„Natáhni mi je a obuj mě i do bot!“

Ondřej pobledl. „Mám se vás dotýkat na nohách?“

„Proč by ne?“ odfrkla Halina. „Copak by dotek ženské kůže dokázal s tebou nějak pohnout? Dokud sis hrál na mou komornou, nebo ze sebe dělal psíka, mazlil ses rád, nevadilo ti to.“

„Tehdy to byla dětská hra, paní.“

„A teď, jak říkám, je to doopravdy!“

Ondřej bez dalších slov provedl příkaz své paní, dokonce jí utáhl i podvazky na lemu punčoch.

„Nepohnulo se nic, viď?“ zasmála se Halina.

Ondřej na otázku neodpověděl a usedl na kozlík. „Musíme vyjet, paní,“ řekl pouze, „chceme-li dorazit do nějakého města před setměním a najít otevřenou bránu.“

V hostinci zmizela Halina do pronajatého pokojíku.

Ondřej vyhřebelcoval siváka, přestože mu hostinský nabízel služby podkoního, přinesl valachovi náruč voňavého sena do žebřin, a potom sám o hladu ulehl na hromadu podestýlky.

„Nechceš kus chleba?“ zeptal se ho podkoní.

„Co za to?“ zeptal se Ondřej.

„Celkem nic, půjčím ti navíc houni a ulehnu vedle tebe.“

„Dobře,“ řekl Ondřej, „chci hlavně ten chleba.“

Podkoní mu podal skývu, ulehl vedle něho a přikryl je oba houní. „Hezky voníš,“ pochválil svého spolunocležníka a dotkl se ho, „nevadí ti, že jsem ti tak blízko?“

„Ne,“ řekl Ondřej, „dělej si, co chceš a umíš.“

Ráno dostal další krajíc a hlt mléka.

Třetího dne jejich putování zastavili u řeky, Halina popadla svůj koš jídla, a protože bylo kromobyčejné vedro, rozhalila si halenu, aby se ochladila vodou.

Obnažené prsy se bujně houpaly při každém jejím pohybu, byly bílé jak mléko, jen kruhy bradavek na nich byly tmavší a působily na zrak jako terče.

„Co čumíš, psíku?“ vyjela žena na Ondřeje. „Viděl jsi snad ženská ňadra naposled, když tě tvá matka jimi krmila?“

„Nepamatuju se, paní.“

„Chtěl bys je líbat?“

„Netroufal bys si, paní!“

„To ti věřím,“ zahihňala se, „sáhnout by sis přesto chtěl.“

„Ne, paní.“

„Ne? A dovolil sis na mě civět dál!“ zaječela Halina a popadla kus spadlé větve. Napřáhla ji na svého sluhu. „Pojď blíž, pse, budeš potrestán za drzost. Přistup s očima zavřenýma!“

Ondřej přistoupil k Halině, nic neviděl, pocítil jen pronikanou a nesnesitelnou bolest v podbřišku, jak ho tam uhodila. Upadl do trávy a svíjel se, dokud prudká bolest nepovolila natolik, aby se dokázal doplazit k šéze a vyšplhat znovu na kozlík.

Na hostinec tentokrát narazili až po setmění.

Celé dopoledne čtvrtého dne putování Halina na kozlíku nepromluvila. Teprve před polednem, když zastavili na břehu nějakého rybníka u lesa pod blízkým kopcem, aby občerstvili koně i sebe, vycenila zuby úsměvem a zeptala se svého podkoního a sluhy, nemá-li hlad.

„Mám,“ přiznal se Ondřej.

„Zkus se napást,“ zaječela smíchy, „je-li to dobré pro valacha, mělo by to být dobré i pro psíka.“ Sama si rozbalila z lněného ubrousku v koši kus soleného boku s pořádným krajícem chleba. „Tak běž a nečum, abys mě neposlintal!“

A Ondřej se vnořil do lesa, aby se nasytil ostružinami. Náhle uslyšel prásknutí a na zádech ucítil palčivou ostrou bolest. Vykřikl a otočil se. Za ním se tyčila Halina, v ruce svírala bič a hotovila se k dalšímu šlehnutí.

„Co jsem provedl, paní?“

„Řekla jsem jasně, abys spásal trávu, a ne ostružiny.“

„Ne!“ vykřikl a aby zabránil úderu, prudce do ní strčil.

Upadla na záda, v ošklivé tváři se objevil pohoršený údiv. „Co sis to dovolil, psíku?“

Stál nad ní, vytrhl jí bič a odhodil od sebe. „Nic víc, než vy, kněžno.“

„A co chceš udělat teď, panoši?“ zeptala se v naději, že Ondřeje přiměla k chuti vrátit se do her jejich nezralosti.

On však pocítil v hlavě podivné hučení a jako by náhle ztrácel zrak, uviděl před očima zvláštní komíhání červených kol. „A co vy, Milosti?“

Její zloba naráz roztála. „Chceš to snad se mnou provádět?“

Viděl ji pod sebou nejasně, v jakýchsi šmouhách. „A vy to chcete?“

„Zkus to a uvidíš, psíčku!“

„Vyhrňte si sukni, Vaše Milosti.“

Zavyla nečekanou blažeností a udělala to, co řekl.

Ondřej se rozkročil nad jejím obnaženým klínem.

Obličej jí zalila pýcha, jako by se svou obnažeností chlubila, a rozevřela se. „Předveď svou přítulnost, můj psíčku!“

„Hned, má paní,“ podřepl na její klín, vyhrnutou sukni jí přehodil ještě přes hlavu a oběma rukama nahmatal pod látkou krk. Sevřel jej všemi prsty a vší silou, co v nich měl, stiskl, přičemž jí šeptal cosi do ucha.

„Vyvedou děvečku ke dveřím otce jejího,

uházejí ji lidé města jejího kamením,

umře, neboť se dopustila nešlechetnosti…“

Zmítala se pod ním, aby se nadechla. Nepodařilo se jí to.

Ještě dlouho na ní seděl a svíral její hrdlo, i když znehybněla navěky.

Pohnul se teprve, když mu zmizela červená kola z očí a vjemy zraku nabyly opět na ostrosti. Zvedal se pomalu, poodstoupil pár kroků od mrtvé Haliny a vyzvracel se. Opřel se o kmen stromu a vydýchával zadržovaný dech. Znovu se na ni spokojeně zadíval.

Po notné chvíli se zcela rozzářil a zvedl kámen.

Uchopil jej a uhodil ji několikrát do obnaženého klína. Řičel a řval přitom jak pominutý tur. Hned nato ještě roztrhl látku šatů na její hrudi a bušil kamenem do odhalených prsou. Pocítil mírné zklamání, neboť z ran mrtvé ženy tryskala krev již nepříliš silně.

Přesto ho zaplavila blaženost, jakou předtím ještě nepoznal.

Setrval v lese do setmění, zatáhl mrtvé tělo hlouběji do vrchu mezi křoviska a zakryl jej spadlým listím.

Usedl na kozlík šézy a vydal se spěšně k nedalekému městu.

Netuš il, že kopec, u něhož se to stalo, nazývali Volským vrchem.

Kapitola třetí
O nočních nářcích

Naše noční cesta domů nebyla snadná.

Málokdy se stávalo, že bychom použili vůz za tmy. V takovém případě musel někdo kráčet před vozem s lucernou, aby spřežení neklopýtlo o skrytý balvan, spadlý strom, nebo si ve vývratu nepolámalo nohy. V noci hrozilo i převržení vozu s nákladem.

Při návratu z Pelhřimova jsme nemohli rozžehnout lampu a kráčet před povozem, neboť strejček kočíroval z kozlíku a já pod plachtou na korbě uklidňoval Lavinii. Zatím to naštěstí neprobíhalo špatně. Svítil měsíc a ten, kdo cestu znal, mohl při troše pozornosti udržet vůz ve vyježděných kolejích vozovky bez většího ohrožení.

Jinak to ovšem bylo s rozpoložením duší.

Zprávě o masakru nemohla Vlaška dlouho porozumět.

Odmítala uvěřit a chtěla vyskočit z vozu. Když posléze plně pochopila, co se přihodilo, přijala tu skutečnost s téměř nelidským zavytím a strašlivým úpěním. Bolestivě se kousala do vlastní pěsti, aby přitlumila nářek. Naštěstí jsme byli dost daleko za městem i usedlostmi a nikdo ji nemohl zaslechnout. Dala se do sténavého pláče, druhou rukou se mě držela za paži, přimkla se do mé náruče, a přestože to bylo téměř stejné, anebo alespoň velice podobné tomu, jak se ke mně kdysi tiskla její matka – cítil jsem totiž přes látku oděvu vnadnou hebkost jejího dívčího těla – nezmocnily se mě žádné hříšné představy. Říkám to proto, že mě takové srovnání napadlo až později, kdežto ve chvíli naší jízdy jsem si ženskou tělesnou blízkost neuvědomoval, veškeré myšlenky se ubíraly jinudy.

„Signore,“ oslovila mě ve tmě vozu v pláči, „Lavinia počebovat… gridare ad alta voce… La prego, signore!“

O něco mě prosila. Neměl jsem tušení, co to bylo, tak jsem jí navrhl němčinu. „Versuche, Lavinia, es mir auf Deutsch zu sagen!“

„Ich… brauche…,“ hledala slova, „schreien…!“

„Cože?“ nechápal jsem, co chce. „Was?“

„Oder brüllen… laut…“

„Chce si zařvat!“ napověděl strejček z kozlíku, jenž hovořil německy stejně dobře jako česky.

„Tüchtig laut!“ dodala.

Pochopili jsme ji ažpo několikerém opakování, protože při štkaní nevyslovovala zřetelně.„Takže si potřebuješ hodně nahlas zakřičet,“ ověřil jsem si,že neobvyklému přání rozumím správně. „Je to tak?“

Přešla zase na svou mateřštinu. „Sí, molto! Per favore!“

Ano. Hodně. Prosím. Tomu jsem porozuměl.

Už před drahnou chvílí jsme opustili slušnou cestu vedoucí k Rynárci a odbočili k Pavlovskému dvoru, minuli jsme jej a nyní se kodrcali hrbolatým úvozem k rybníku Pod huťmi u vesnice Nemojov.

„Strejčku,“ zvolal jsem ke kozlíku, „už jsme minuli židovský hřbitov?“

„Zrovínka jedeme kolem,“ odpověděl zepředu, „jenže u hřbitova řvát nemůže, tam by rušila pokoj mrtvých. Za chviličku budeme v lesíku nad rybníkem.“

„Tam zastav!“

„Prrr, houhou,“ ozvalo se za chvíli, vozem to cuklo a stáli jsme. Strejček vstrčil hlavu pod plachtu. „Jožíku, ať jde radši řvát o kus dál, aby nesplašila kobyly!“

Vyskočil jsem opatrně na cestu, a protože v lese byla už úplná tma, natáhl jsem ruku na korbu, abych Lavinii pomohl sestoupit.

Seskočila sama, za ruku se mě však držela pořád. Strejčkovu varování kupodivu doslova porozuměla. „Lavinia muset jít dál,“ zašeptala mi do ucha, „aby nesplašit kobyly.“

Napřáhl jsem paži před sebe, abych odhrnul větve a nenarazil do kmenů stromů, druhou rukou jsem svíral dívčinu mokrou dlaň. Našmátral jsem padlý strom a usedl na jeho kmen. „Tady by to šlo, Lavinie,“ řekl jsem jí, „chceš se na to posadit?“

„Sí, grazie,“ poděkovala a poposedla si ve tmě o kousek dál.

Neviděl jsem na ni, mému sluchu však nemohly uniknout nejprve dlouhé stony úpění, potom hluboké nádechy, z nichž nabírala na již hlasitější nářek a ten posléze vystupňovala do šíleného křiku.

Křik zoufalství a bolesti se mísil s běsivou zuřivostí.

Noční ševelení a praskoty lesa zesílily a utichly.

Dívčiny výkřiky se k nám vracely ozvěnou.

Křik se zdál zpočátku nesrozumitelný, postupně v něm bylo možné rozpoznat jednotlivá slova, snad i jména. „Perchè?! Mio caro Mario… Il fratello…! Perchè?! Giacomo… Il nonno…! Perchè?! Pietro… Mio caro… Lo zio…! Perchè?! Alberto… Il mio amico…! Dove siete…?! Buon Dio, dove siete? Perchè…? Perchè…? Perchè…?!“

Vlašský jazyk měl blízko k latině a tak se domnívám, že vzývala jména svých blízkých, bratra, dědečka, strýce i přítele. Porozuměl jsem tomu až při opakování její přerývané lamentace. Neustále se ptala: Proč…? Proč…? Proč…? Nakonec zakřičela, kdeže ti lidé jsou, proč ji nechávají opuštěnou, kdepak je ten náš dobrý Pán Bůh a proč se jí to stalo!? Pak překvapivě a náhle ve svém nářku ustala jako když utne, položila svou dlaň na mé předloktí, chviličku vyčerpaně oddychovala, přitáhla si mou ruku k sobě a dlouze ji políbila. Snažil jsem se ruku vyprostit, ale držela se jí pevně.

„Grazie, signore… Jožik!“

Pustila mě, zvedla se a šla přede mnou k vozu.

Na cestě nás čekal blikající plamínek světla.

„Měsíc se schoval za mraky,“ sdělil strejček s rozžatou lucernou v ruce. „Vezmu kobyly na krátkou oprať a povedu je zepředu. Myslím, že se jinak není čeho bát. Jestli tu někde číhali lapkové, to řvaní je dozajista muselo odradit od špatnýho úmyslu a vyhnat z lesa.“

„Tak dobře,“ řekl jsem, „měl bych se však posadit na kozlík, aby se lidi ve vsi nedivili, proč sám táhneš spřežení a já se bůhvíkde flákám.“

„Jak chceš, Jožíku,“ kývnul strejček a předal mi opratě.

Zdálo se mi, že se Lavinii křikem poněkud ulevilo, protože si poprvé začala uvědomovat i svou novou situaci. „Dove conduce questa strada?“ zeptala se, vzápětí si uvědomila, že jí nerozumím a opravila se německou otázkou, kam vede tahle cesta: „Wohin fürt dieser Weg?“

„Nach Hause,“ odpověděl jsem.

„Nach Hause?“ opakovala nechápavě.

„Domů,“ řekl jsem po našem, „domů!“

„Domů,“ vyslovila po mně, sama se vyšplhala na korbu, znovu se rozplakala a opakovala si už pod plachtou, jako by si to slůvko chtěla v hořké lítosti zapamatovat, „domů… domů…“

Strejček převedl vůz přes hráz rybníka Pod huťmi.

Po prudkém stoupání nás čekal na kopci Radňov.

Netuším, kolik mohlo být už hodin, ve vsi svítili již v jediném okně. Projeli jsme kolem chalup nepovšimnuti, pouze psi štěkali jako pominutí, teprve u poslední chalupy obce svítila louč, zastrčená do skřipce na zdi u památné lípy, na níž si Švédové pověsili plukovní praporec u zájezdního hostince U Trků – dřív se tam říkávalo V maštali –, když si v radňovské kovárně nechávali překovat své koně. Už tomu bylo přes čtyřicet let a já to znal pouze z vyprávění, jež pamětníci starých časů vedli každou zimu na besedách při draní peří.10

10 Lípa, němý svědek událostí roku 1645, stojí v Radňově dodnes u chalupy zvané U Trků a patřící nyní panu Janu Novotnému, herci Národního divadla.

Klapot kopyt našich kobyl v hostinci zaslechli.

„Pozdrav Pán Bůh,“ zvolal na nás hostinský Trka, můj tchán a děd našich dětí, když vyběhl před vrata, „cože tak pozdě?“

„Dejž to Pán Bůh, pantatínku,“ odpověděl jsem z kozlíku, přitáhl opratě spřežení a vůz zastavil, „zdrželi jsme se ve městě.“

„Dobrej večír vinšuju,“ pozdravil i strejček a bezděčně schoval lucernu za záda, patrně z obavy, aby neosvítila plachtu na korbě, čímž by na ni upozornila a příbuzní mohli podlehnout pokušení zvědavosti a podívat se dovnitř, co všechno jsme nakoupili. Naštěstí je nic takového nenapadlo a Vlaška ani nevykoukla, chovala se na voze tiše jako myška.

Před vrátka hostince vyběhla i panímáma a nezdržovala se ani pozdravem. „Dělali jsme si o vás starost,“ spustila s jakousi výčitkou, „poněvadž před setměním se z města vrátil Hovorka a říkal, že jste u kupce naložili dávno před ním a že tomu ani za mák nerozumí, kde byste mohli zkejsnout.“

„A co vás teda zdrželo?“ dopověděl tchán.

„Ctěný pán, pan konšel Hrůza mě požádal o výpomoc,“ uvedl jsem kousek z pravdy, „abych pomohl při honičce jakéhosi lotra.“

„A chytili jste ho?“

„Žel, nechytili.“

„Co proved?“

„Co?“ váhal jsem, co a jak říci. „Mordoval…“

„I jdi!“ pokřižoval se tchán. „Znal jsem ho?“

„Koho?“

„Toho, co zamordovali.“

„Myslím, že ne, pantatínku,“ řekl jsem. „Dneska ráno dorazili do Pelhřimova komedianti z Vlach, utábořili se pod šancemi… A před klekáním je tam někdo odpravil…“

„Nepovídej!“ zhrozil se.

„Byl to odporný masakr.“

„To je hrůza hrůz!“ vykřikla panímáma Trková, spráskla ruce, křižovala se a hlasitě naříkala. „Copak to mordování nenabere konce? Jako bysme si už dost neužili všelijakýho zabíjení!“

„Nebreč, mámo,“ napomenul ji její muž, „copak tys znala ňáký komedianty? Hlavně, že to nebyl nikdo známej.“

„Musíme jet,“ ukončil jsem lamentace, „doma si dělají starost. Věci, co k vám přivážíme na veselku, dodá strejček až zítra. Na vykládání teď není čas…“

„Máte recht, pane zeti,“ zvolala s pláčem moje tchýně, „ať Anežka nemá ještě větší starost než doteďka.“

„Dobrou noc vinšuju,“ rozloučil se strejček a vydal se s lucernou znovu napřed.

„Pán Bůh vás ochraňuj, Jožíku!“ požehnala nám křížem, lamentovala dál a žádnou odpověď nečekala. „Kdy konečně ustane umírání z ruky člověka a ne z vůle Hospodina?“

Tchán pozdvihl ruku na pozdrav.

„Hyjé!“ zatřepal jsem opratěmi na kobyly.

Spřežení se dalo do pohybu za strejčkovou lucernou.

Kousek za Trkovým stavením jsme se opět vnořili do lesa a sjížděli mírným svahem. Vlevo pod námi probleskovala dosud holými větvemi stromů a ve svitu měsíce tetelící se hladina mlynářského rybníka Podradňováku, my však mířili níž, až k rybníku Podlesák, u nějž stála moje hájenka. A záhy jsme spatřili skrz stromy i jeho matný třpyt na hladině a u něj dokonce světlo. Někdo z našich roznítil louč na zdi u vrat.

Netrvalo dlouho a ozvali se psi.

Před vraty se ukázal Jaromír, můj patnáctiletý syn.

„Už jsou tady!“ zvolal skřípavým hlasem nedospělce a vzbouřil noční ozvěny.

Psi nám vyběhli vstříc, vítali nás vyčítavým štěkotem.

Za psy se před vrata vyhrnuly ženské.

Překypovaly zvědavostí, štěbetaly jedna přes druhou, proč jsme se zdrželi do noci, co vezeme na korbě našeho vozu, co je nového ve městě a jak vypadají ty nové mince tolarů. Strejček sfoukl lucernu, vytáhl louč z držáku na zdi, Jaromír otevřel vrata, já zavezl vůz do dvora, za mnou zase vběhli nazpátek výskající ženské i štěkající psi, synek za všemi vrata rychle zavřel a zabezpečil je závorou.

„Mluv,“ řekla má žena Anežka, když jsem lezl z kozlíku, a okřikla psy, „co se stalo!?“

„Jste tu všechny?“ zeptal jsem se místo odpovědi.

„I kdež,“ odpověděla bábinka Ulrike – nesnášela oslovení bábo nebo Großmutter, líbila se jí německá Oma a nadevše ráda slyšela na bábinku – „Marie je ve vsi.“

„A Miládka odešla do hajan,“ dodala dcera Libuše.

„Kde je Jindřiška?“ zeptal jsem se.

„Tady jsem, tatínku,“ ozvala se ze stínu nejmladší dcera.

„Neviděl jsem tě,“ řekl jsem jí a zeptal se znovu na svou nejstarší, „Marie se nevrátí?“

„Dneska nepřijde,“ odpověděla Anežka, „vypomáhá u Smrčků se dřívím.“

„Miladu musíme vzbudit,“ řekl jsem, „a zatáhnout v sednici okna závěsem, aby na nás zvenku náhodou nikdo nečuměl. Chci něco k jídlu a mít nás všechny u stolu.“

Na to mě opět jedna přes druhou zahrnula dotazy.

Strejček předal louč své matce Ulrice, přešel k vozu a odhrnul plachtu. „Wir sind daheim,“ pravil.

Lavinia pochopila, že jsme doma a sestoupila z vozu.

Ženské zmlkly, jako by je někdo zařezal.

I v sednici panovalo zakřiknuté ticho.

Anežka prostřela na stůl ošatku s chlebem, hrneček sádla, džbán s kyškou a na misku dala i nasekanou nať ošlejchu^11, jež už vyrašila na cibulkách v kvelbu. Potom se rychle vrátila k ohništi, aby tam čímsi zbytečně zakvedlala, krátce na mne pohlédla, hodlám-li něco říci, ihned však uhnula zvídavýma očima na Lavinii.

11 Ošlejch (hist.) – druh kuchyňské cibule, dnes spíš nazývaný cizím výrazem šalotka

Ukázal jsem Vlašce místo na lavici vedle mne.

Komediantka váhavě zasedla za stůl bez černé pláštěnky.

V sednici bylo dost teplo, jak se u nás neustále topilo proti chladu a všudypřítomné vlhkosti, neboť sídlo hájenky stálo pod hrází rybníka a na dně údolí, kudy táhly veškeré mlhy.

Ostatní postávali v sednici porůznu, jako by se jim nechtělo zasednout k jednomu stolu s cizinkou, natož pak s komediantkou. Nejen svým troufalým oblečením, ale i zvláštností svého zjevu přitahovala Lavinia u stolu na sebe pozornost. Před spektáklem se totiž převlékla do pestrého kostýmu Kolombíny, což byl nyní veškerý její majetek, neboť nic jiného si v táboře komediantů nestačila vzít, a hlavně ani nemohla. Nelze se proto divit, že právě na výstřih, vábící nyvé strejčkovy i Jaromírovy oči, se už nevydržela dívat moje žena Anežka. Přitom si touto pohlednou předností s Lavinií nezadala, což kromě mne pochopitelně nemohl nikdo vědět. Nyní se zvedla a podala komediantce šátek, aby si obnaženou část výstřihu zakryla.

Lavinia to učinila s viditelnou úlevou a povděkem, přehodila si šátek přes ramena a na prsou jej převázala na uzel.

„Copak?“ zamračil jsem se na rodinu. „Nechcete si přisednout ke stolu k návštěvě proto, že je komediantka nebo že je Vlaška?“

Nikdo se ani nepohnul.

„Myslíte si, že je nemocná nebo nečistá?“

Nikdo nic neřekl.

„Anebo se jí prostě jen štítíte jako bližního svého?“

Silně strohá výčitka s rodinou pohnula.

První si přisedl strejček, po něm bábinka, pak Anežka, a teprve za ní se přišouraly i děti. Pomodlil jsem se za všechny stolovníky.

„Laskavý Pane Bože, pokorně Ti děkujeme za Tvé dary a prosíme Tě, rač nám při nich požehnati, všechny hladové nakrmiti, nemocné uzdraviti, smutné potěšiti, unavené občerstviti a všemu světu i nám spravedlnost a pokoj dáti, pro milost svou. Amen.“

„Amen,“ pravili všichni u stolu, až na bábinku se pokřižovali, Lavinia vytáhla z hloubky výstřihu pod šátkem dřevěný křížek na šňůrce, políbila jej a zastrčila zpátky.

Pak jsme se dali do večeře, přesněji řečeno Jaromír, strejček a já, kdežto ženské jen uždibovaly, patrně je o chuť k jídlu připravila odtažitost. Ani Lavinia nejedla a já se vůbec nedivil. Pochopitelně, ocitla se jednak nečekaně u cizího stolu s neznámými lidmi, hlavně však byla pořád plná té hrůzy, jež ji postihla.

„Nimm,“ pobídla ji konečně k jídlu německy bábinka, „nimm etwas zum Essen!“

Lavinia zavrtěla odmítavě hlavou, opět se jí oči zalily slzami.

„Aber doch,“ pokusila ji přemlouvat bábinka, aby to alespoň zkusila, „du musst es versuchen!“

„Grazie,“ poděkovala Lavinia, popadla aspoň džbán s kyškou a hluboce se napila. Džbán postavila zpátky na stůl a plakala.

Když strejček překrojil poslední sousto z okrojku, svůj tesák od sádla otřel o kousek chleba a zastrčil zbraňza opasek, dojídal jsem i já. „Chci vám svěřit,“ pravil jsem a spolkl poslední sousto, „co se stalo v Pelhřimověa proč jsme k nám přivezli to vlašské děvče.“

U stolu ustalo i poslední ševelení.

„Jistě jste sami poznali,“ pokračoval jsem, „že Lavinia nemá na sobě pořádné oblečení, pouze rozpustilý kostým. Je to ošacení figury Kolombíny. Patří k dalším figurám komediantů. Měli dneska sehrát u městských šancí theatrum. Jak říkám, měli. Ke spektáklu nedošlo…“

Jaromír se neudržel. „Proč ne, pantatínku?“

„Celou tu grupu^12 před klekáním…“ Odmlčel jsem se.

12 Grupa, event. gruppa – (z něm., ital., ale i ruštiny) - skupina

Pobídli mě. „Co?“

„Celou grupu před klekáním někdo pomordoval!“

„Jesus Maria!“ neudržela se bábinka.

„Dva muže probodli… Jednoho podřezali… Toho nejmladšího střelili do zad…“

„Jesus Maria!“ vykřikla bábinka znovu.

„Lavinia přežila masakr pouhou náhodou, protože ve chvíli, kdy mordýři zabíjeli její rodinu, si zrovna povídala s námi…“ Chtěl jsem vysvětlit, jak a co dál, avšak nedošlo k tomu.

„Mein Gott!“ vyjekla opět bábinka, „das ist schrecklich!“

Lavinia neudržela tichý pláč a spustila hlasitý nářek.

A naše ženské se k ní přidávaly jedna po druhé.

Chtěl jsem dopovědět svoji řeč, zejména se poradit s rodinou, jak utajit před světem přítomnost Lavinie v naší domácnosti, ženské však naříkaly a nepustily mě ke slovu. Připomínaly plačky, jaké jsem vídával na krchově v Rynárci při funusech a říkával si, že pohřbívaný nebožtík musel mít opravdovou hordu příbuzensky spřízněných tetek. Pak mi kdosi vysvětlil, že tyhle báby chodí brečet pokaždé, když pozůstalí pořádají po funusu na krchově kar^13 a všechny přítomné štědře častují jídlem, pitím i muzikou. Našim ženským ovšem z nářku nekynul pražádný užitek, brečely s pravým a nefalšovaným účastenstvím na Vlaščině zármutku. Byl jsem rád, že jsou takové, poslouchat se to však nedalo.

13 Kar (hist.) – pohřební hostina, často se konala po obřadu přímo na hřbitově.

Zvedl jsem se od stolu a vyšel na dvůr.

„Taky ses přišel nadechnout?“ pravil za mnou strejček, jenž utekl rovněž. „Kdybys nechtěl vyprázdnit nákup z vozu hned teď, šel bych vyhřebelcovat kobyly.“

„Nebudu vykládat nákup,“ řekl jsem, „ať to zítra udělají ženské a odvezou k Trkům i ty věci na veselku, já odnesu soudky s pivem do kvelbu a jednomu narazím čep, abych ochutnal…“,

„…jestli jsme nekoupili zkažený pivo,“ dopověděl za mě strejček a potměšile se zašklebil, „a máš recht! Věřím, Jožíku, že zbyde i troška pro tvýho hodnýho strejčka.“

„Zbude, neměj starost,“ slíbil jsem a šel vyvalit soudky z vozu a přemístit je do chladného kvelbu, vykutaného a vyzděného pod hrází rybníka, s dvířky rovnou do dvora. Jeden z těch menších sudů, jemuž říkají štěně, jsem narazil pípou na čep a natočil si z něj plný korbel, jejž někdo zručný vydlabal z kmene břízy a dobře vysmolil.

Pivo bylo chutné a báječně šlehalo do nosu.

„Snad se nemíníš opít?“ pravila Anežka, jejíž příchod jsem přes nahnutý korbel nezpozoroval, sáhla po mé nádobě, vzala korbel do obou rukou a trochu si ulízla. „Je moc krahový^14, ještě tě začne bolet v krku.“

14 Krahový (slang.) – studený, chladný.

„Cože nenaříkáš s ostatními?“ zeptal jsem se.

„Musela jsem poslat Jaromíra spát,“ řekla moje žena, „i přes ten zármutek, co v sednici panuje, nespouštěl náš chlapec očička z tý komediantky… Je ta holka vůbec čistá?“

„Mně připadá čistá… Cos to říkala o synovi?“

„Napadlo mě, že by ho mohly potkat v noci ošklivý sny.“

„Proč ošklivý?“

„Však víš proč, Jožíku!“

„Nevím. Proč?“

„Copak tys mi toho málo napovídal o snech?“ pravila má žena napůl vyčítavě a napůl i v tu chvíli nečekaně rozverně. „A povídals mi to latinsky, abych tomu nerozuměla a tys toho pak moh využít, aby ses necítil opuštěnej.“

„Zdálo se ti to ošklivé?“

„I ne, bylo to hezký,“ čepýřila se Anežka, „mně přišly na mysl tvoje chvíle za svobodna, kdy se ti zdály sny jako doopravdy opuštěnýmu…“

Amor volat undique,

captus est libidine.

Iuvenes, iuvencule

coniunguntur merito.

Siqua sine socio,

caret omni gaudio,

tenet noctis infima

sub intimo

cordis in custodia:

fit res amarissima…

Píseň, starou čtyři sta let, jsem uměl nazpaměť.

A nejen tuhle jedinou, i když k ní mě táhly stařičké vzpomínky. Vyprávěla o tom, jak Amor létá po světě, zanícený potřebou uvidět pospolu mladíky s dívkami, neboť život v páru je navýsost správný. A že osamocená dívka bez svého milého musí hrozně trpět, ukrývá-li v noci lásku pouze a jen v hlubině srdce…

V knihovně kláštera, kam mě otec poslal do školy, se skrývaly spisky, kvůli nimž mi latina lezla do hlavy sama. Pergameny, jejichž opisy jsem si za pár grešlí pro úplatného mnicha čítával při kousíčku svíčky po nocích, pocházely prý též z kláštera, odněkud z Bavor, kde si je schraňovali řeholníci. Bůhvíproč, když žili v celibátu. Možná, že právě proto. Nevím. Pravdou je, že písně patřily v knihovně do přísně střeženého šteláře pod zámkem, patřily k největším tabu, a to do takové míry, že když je nakonec kdosi odcizil, nesmělo se o tom mluvit. Krádež dokonce pominuli bez vyšetřování, báli se, aby nevyšlo najevo, že tam ty spisy vůbec měli. Přiznávám, že mi přišlo na mysl, proč jsem si je nevzal já sám. Nakonec jsem tuto představu zapudil, krádeže mi byly proti srsti a navíc by se tam mou vinou za nepozornost musel zbičovat odpovědný mnich.

Nu a tyto písně jsem svěřoval své ženě Anežce.

V duchu jsem si přitom občas připomněl zvláštní okolnosti, za jakých jsem Anežku spatřil poprvé. Byl jsem přesvědčený, že písně minesengrů^15 i žáků ze starých dob, pojednávající o láskách na první pohled, zejména o tom, jak dotyčný spatří svou vyvolenou při měsíčku, kterak se bez oděvu cachtá v jezírku, jsou vymyšlenosti a blábolení. Myslel jsem si to dlouho…

15 Minesengr (z něm. Minnesänger) – pěvec rytířské milostné poezie ve středověku.

Je to k nevíře, mně se to stalo.

Nepřihodilo se to v jezeře, ale v našem rybníku.

Podlesák je velký jen třicet jiter, voda v něm je krahová a obklopuje jej vůkol les, takže se lidé chodí raději koupat i plavit koně do Podradňováku. Tam je voda mnohem teplejší. Než tam korytem potoka doteče, stačí ji slunce pěkně ohřát. A také ji tam neochlazují stíny z okolního polesí, protože nemá na břehu kolem sebe jediný kloudný strom.

Anežku i jiná radňovská děvčata lákala samota.

Bylo neslýchané, že by si odrostlé dívky a ženy troufaly vykoupat se, aby je někdo, třeba i náhodou, mohl přitom přistihnout. Alespoň jsem nikdy o něčem takovém neslyšel. Moje žena se k tomu však přiznala. Později se mi dokonce svěřila, že se jí i ostatním děvčatům nechtělo máčet spodní haleny. Mokrá látka prý přilne k tělu a pak je k vidění víc, nežse sluší. Na břeh se seběhli čumilové ze mlýna i z nedalekých chalup. Nekoukali se mlčky, nenápadněa hlavně neškodně pro potěšení svých očí, nýbrž nedokázali udržet na uzdě všelijaké choutky, vyslovovali je nahlas a pokřikovali necudnosti. Děvčata po jediné takové zkušenosti musela dát přednost chladnější vodě a stínům lesa mého Podlesáku. Venkoncem i proto, že bez halen si neměly co smáčet a nikdo je tady neokukoval.

Zapomněly ovšem na mne.

Obýval jsem hájenku první rokem společně s mou bábinkou Ulrike i mrňavým kojencem strejčkem a jedné letní noci jsem číhal v rákosí na vydru. Spoléhal jsem přitom na úplněk, že byť matně, posvítí mi na chlupatého nenasytného pytláka natolik dostatečně, abych se trefil z kuše hned napoprvé.

Místo vodní šelmičky se objevily vodní žínky.

Hlava se mi z radňovských žínek natolik zamotala, že jsem se ponořil až po uši do vody, abych si je nevyplašil. Samozřejmě, že jsem namočil nejen sebe, ale i zbraně, jenže to podívání stálo za veškeré útrapy. Připouštím, že každý bohabojný člověk, byť sám neviděn, měl by raději uhnout zrakem, jak se sluší a patří. Mně se nechtělo. Od chvíle, kdy můj otec konvertoval na římskou víru a směli jsme se zbavovat tíhy hříchu a ulehčovat si svědomí při svaté zpovědi, což protestanti nemohou, jsem si ledacos promíjel předem. Zrovna tak i teď.

Nepopsatelně mě uchvátila plavovláska.

Popravdě řečeno, ostatních jsem si příliš nevšiml, byť jsem nahaté ženské viděl poprvé, nepočítám-li sestru, jíž jsem občas načapal obnaženou, když se převlékala. Když povyrostla do dospělosti a kulatila se, dávala velký pozor, aby se mi už neukázala. Ani nyní, ve svitu měsíce, nebylo sice všechno zcela zřetelné, jak by se mi zamlouvalo, navíc mi výhled kazila stébla, trčící z mělké vody nad hladinu, ovšem i tak to podívání stálo za promáčení oděvu, škrpálů i výzbroje.

Pohled na plavovlásku byl kratičký, mě však ohromil.

Trval jen po tu dobu, dokud nepřeběhla z lesa a břehu do vody a neponořila se. Stačil jsem však uvidět, co se mi do té chvíle spíš nořilo z představ a vidin.

Věděl jsem samozřejmě, že oproti mužské hranatosti jsou ženy oblejší a mají jisté kulatosti, jimiž vábí a lákají k životadárnému dotýkání, leč dívku, na niž jsem v úžasu hleděl, obdaroval Stvořitel vším opravdu požehnaně, což mě uvádělo do chvějivého vytržení. Kdyby neměla tak útlý pas, myslel bych si asi, že je poněkud otylá, avšak nyní, kdy jsem ženské tělo viděl poprvé v jeho úplnosti, bez rafinovaných a podpůrných částí oděvu, jsem poznal, že se naopak z její štíhlosti bohatě vyklenuly tělesné obliny, přivádějící mužské oko do vytržení. A tvář, navzdory plnému ženství, měla jemnou, téměř dětskou, a vyzařovala z ní jakási laskavost a dobrota.

Od té chvíle se mi nedařilo klidně usnout.

Hledal jsem ji.

Nebylo dost dobře možné chodit po vsi, nahlížet v chalupách okny do sednic, jukat škvírami ve vratech, či jako by náhodou bloudit po cizích dvorcích, aby si toho Radňováci brzy nepovšimli a nehnali mě bičem.

Každou neděli jsem se proto vypravoval na mši do kostela Svatého Vavřince v Rynárci. Naštěstí jsem mohl jezdit v sedle a nemusel z kolny vytahovat vůz, neboť bábinka, někdejší luteránka, pokaždé uvedla nějakou výmluvu, zůstávala se synáčkem doma a modlila se neméně upřímně jako shromáždění v kostele. Měla-li z čeho, svůj desátek platila farnosti ovšem poctivě.

Objevit plavovlásku mezi mnoha stejně oděnými dívkami, navíc schovávajícími si vlasy i část tváře pod nedělními naškrobenými čepci, nebylo vůbec snadné. Nakonec jsem ji objevil a vnutil se do kostelní lavice přímo za ni, což pohněvalo jakousi stařenku, jež syčela jak sysel, že je to její místo, ovšem já byl vůči okolí slepý a hluchý.

Hltal jsem očima plavovlásku alespoň zezadu a cítil ji, neboť její šat i ona sama voněly. Na rozdíl od upoceného pachu z mnohých lidí, kteří zamořili nedělní kostel svými nemytými těly a nepranými oděvy, na něž nestačila ani farářova kadidelnice, pronikl ke mně jemný dívčí odér, něha smíšená s heřmánkem, mateřídouškou, fialkami a bůhvíjakými ještě bylinkami. Opět mě to omámilo, krev se mi hrnula do hlavy horečným přemýšlením o způsobu, jak ji nenásilně oslovit.

Povšiml jsem si, že radňovská děvčata se nevracejí z kostela společně s rodiči, ale chodívají spolu zkratkami přes les Hradiště, snad aby si mohla při chůzi lépe popovídat a nechat tam na sebe vybafovat mládence, bláznivě si zaječet a nevzbuzovat u nikoho pohoršení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Satanovo jaro.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.