Andrew Taylor

Němý

Práh 2016

Copyright © Andrew Taylor, 2014

First published as THE SILENT BOY

All rights reserved

Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2016

ISBN 978-80-7252-657-4

Jamesovi

Kapitola první

Nic neříkej. Nikomu ani muk. Ať uvidíš cokoli. Ať zaslechneš cokoli. Rozumíš? Nic neříkej. Nikdy.

Křup, křup. Jako když rozlousknete ořech.

Charles tu krev pořád vidí před očima. Stéká mu po tváři a vsakuje se mu do košile. Olízne si vyschlé rty a cítí její pachuť, slanou a kovovou a zakázanou.

Když sbíhal strmé schodiště, klopýtl. Leží na zádech. Podívá se nahoru: z černé, žlutě pruhované oblohy prší krev. V krvavých odlescích se odráží světlo lucerny postavené na stole.

Zvenčí se ozývají výkřiky a rány.

Jemu v hlavě ječí krev. Vříská, naléhá, bručí. Ten zvuk se mu zavrtává do lebky, zarývá se do kostí a tříští je na tisíce úlomků, z nichž kane další krev.

Vydrápe se na nohy. Boty má u dveří. Vklouzne do nich.

Nic z toho, co viděl a slyšel, se nedá popsat slovy. Slova nedokážou vyjádřit vůbec nic. Už žádná slova, nikdy. Za bdění ani ve spánku, tady ani kdekoli jinde, odteď už navždycky.

Nikdy ani slovo.

Charles nadzvedne západku a s námahou otevře těžké dveře. Už ani slovo.

Pšššt. Nic neříkej. Křup, křup.

Charles vyklouzne ven z domku a opatrně za sebou zavře. Vydlážděný dvůr se topí ve tmě, stejně jako dílny a velká budova vzadu, na nebi nad střechami však oranžově a žlutě poblikávají plaménky pochodní. Rámus je ohlušující. Nejraději by si zacpal uši.

Zvoní se na poplach. Přidávají se i další zvony. Jejich zuřivý cinkot naplňuje noc a prolíná se s plejádou nepřirozených zvuků. Ulice na opačné straně domu je stejně hlučná jako ve dne – spíš ještě hlučnější, plná volání a křiku, štěkotu a výbuchů, řinčení podkov a skřípění železem pobitých kol.

Kdosi začne bušit na dveře, ale ne rukou nebo klepadlem. Tyhle rány jsou pomalé a cílevědomé. Rozechvívají samotný vzduch. Tříští se sklo. Někdo ječí.

Dřevo praská. Podařilo se jim prolomit vchodové dveře od hlavní budovy. Během pár minut se dostanou do dvora.

Charles doklopýtá k velikým vratům za domem. Jsou zavřená dvěma mohutnými závorami a oddělují zadní část dvora. V jednom křídle jimi prochází malá, nízká dvířka.

V noci bývají zajištěná dvěma zástrčkami. Poslepu po nich zašmátrá, jen aby zjistil, že už jsou otevřené.

Ovšemže ano.

Zatlačí do dvířek, ale nic se nestane. Že by snad byla zamčená, ne jenom zajištěná? V zoufalství s nimi trhne směrem k sobě. Vrátka do něj vrazí s takovou silou, až na kluzkých dlažebních kostkách upadne.

Dveře domku se otevírají.

Zmocní se ho panika. Okamžitě je znovu na nohou. Ulice za vraty je temná. Proskočí brankou. Zadní ulička je souběžná s hlavní třídou. Teplý vzduch páchne hnilobou. Město z horka zešílelo.

Ve zmatku, který se ho zmocní, si matně uvědomuje, že bušení vycházející z domu ustalo. Na druhé straně dvora se objevují světla. S třeskotem se otevírají okenice. Okna plní pekelná záře.

Řetězy řinčí, rachotí petlice. Ozývá se hluboký, podrážděný štěkot.

Otevřenou brankou spatří, jak se otevírají domovní dveře. Ve dveřích zahlédne černý obrys obrovského psa.

Zakryje ústa rukou, aby se slova z jeho nitra nevyřinula ven. Otočí se a utíká.

Kolem panuje takový chaos, že si Charlese nikdo nevšímá. Tlačí se kolem něj. Odstrkují ho z cesty jako obtížný hmyz.

Nezajímá je. Není nic. Je rád, že není nic. Přál by si být ještě míň než nic.

Schoulí se do prázdného vchodu. Všude vidí krev, krev ve strouhách, krev na tvářích i šatech mužů a žen, kteří pospíchají kolem, cákance krve na protější zdi.

Na nároží dav obstoupil kočár. Muže vyvlekli ven, ženu zatáhli dovnitř a na ulici vyhazují jejich věci. Na zem dopadne krabice, otevře se a ven se vykutálí klobouk. Nějaký chlap na něj dupne.

Žena z kočáru hlasitě, trhaně vzlyká. Pán zarytě mlčí. Oči má zavřené.

Pekařův pomocník, hromotluk o půl hlavy vyšší než všichni ostatní, tahá ženu za šaty. Osahává ji na krku. Jemná látka se trhá.

Charles vyklouzne ze dveří. Neví, kam jde, ale jeho nohy cestu znají. Nemá při sobě nic než košili, ve které spal, krátké kalhoty a boty na nohou.

Nad drůbežárnou visí znak se zlatým bažantem. Kdosi přes něj přehodil spodničku.

Starý Barbon, portýr z domu o pět vchodů vedle, se válí po zemi. Z plna hrdla chlemtá víno, až mu teče po tvářích. Barbon dal kdysi Charlesovi švestku tak sladkou, že ji musel dostat od andělů, povídala Marie.

Madame Pialová, majitelka obchodu s vínem v sousední ulici, za sebou po vozovce vláčí pytel. Ztratila klobouk i čepeček. Šedivé vlasy jí v mastných pramenech spadají na ramena.

Rue de Richelieu překypuje lidmi. Mají úplně pokřivené obličeje. Už to nejsou lidské bytosti, nýbrž stvůry z děsivého snu. Charles se mezi nimi snaží procpat směrem k řece. Ulice končí na Rue Saint-Honoré. Původně měl v úmyslu zabočit doleva a přejít řeku přes Pont Royal. Jenže strkanice je tu ještě hustší, dav se shlukuje kolem Palais des Tuileries jako vosy u sklenice s marmeládou. Tudy se mu protlačit nepodaří.

Kromě toho ani ne tři kroky od něj leží na zemi jeden z členů královy švýcarské gardy. Je bez hlavy a přišel i o boty a kalhoty. Z útrob se mu vyvalila střeva, lesknou se ve světle pochodní a ještě se škubou.

Charles zpomalí. Začne se proplétat na východ, směrem k Île du Palais. Řeku přejde přes Pont Neuf. Národní garda je rozmístěna na obou stranách řeky i na samotném Île du Palais. Lidí, kteří proudí na sever přes řeku k Palais des Tuileries, si ale nevšímají. Proklouzne mezi nimi, proti proudu. Cítí pot a vzrušení a vztek.

Na Rive Gauche je lidí méně. Rámus je ale skoro stejně hrozný, poblíž Palais des Tuileries se ozývají dělové rány a výstřely z mušket. Jekot a výkřiky. Rachocení kol a kopyt.

Z Quai d’Orsay a Quai Theatines lidé pozorují bitvu na opačném břehu řeky, jako kdyby sledovali ohňostroj.

Na Rue Dauphine se mu konečně trochu projasní myšlenky, ne úplně, ale dost na to, aby si uvědomil, kam vlastně míří. Byl tady jenom jedenkrát, za denního světla, když bylo všechno ještě normální. Najít cestu mu trvá skoro hodinu, motá se potmě tam a zase zpátky, vyhýbá se davům; vyhýbá se lidem, kteří by ho snad chtěli zatáhnout do svého života.

Konečně nedaleko Café Corazza narazí na ústí úzkého průchodu. Vede na dlážděné nádvoří. Jediné světlo sem dopadá z olejové lampy na okenním parapetu ve druhém patře. Lampa vydává chabou, špinavě žlutou záři. Na nádvoří se během dne nahromadilo sluneční teplo. Je tu ještě větší vedro než na ulici.

Na okamžik se zaposlouchá. Kolem není slyšet nic kromě škrabání krys, zvuku, na který už si natolik zvykl, že ho sotva vnímá.

Dveře najde po hmatu, ne očima.

Dřevo je staré a rozpraskané a vyschlé jako poušť. Charles do něj buší tak dlouho, dokud mu nezačnou krvácet klouby. Buší na dveře, dokud se neotevřou.

Marie není o moc vyšší než on. Je skoro stejně široká jako vysoká. Připomíná býka v sepraných modrých šatech a táhne z ní pot, česnek a kouř ze dřeva, které se prolínají s jejím zvláštním nakysle mléčným pachem. Ten pach Charles zná jako nic na světě.

Zatáhne ho přes práh dovnitř a sevře ho v náručí s takovou silou, že se skoro udusí.

„Co se stalo?“ ptá se. „Kde je madame?“

Pořád dokola mu klade otázky a on na žádnou z nich nedokáže odpovědět. Nakonec to vzdá. Donese vodu a kus hadru a omyje mu krev z obličeje a rukou.

Jediné světlo v místnosti vychází z pahýlu lojové svíčky a louče postavené na vyhaslých kamnech. Proto si Marie ztvrdlé krve v jeho vlasech nejdřív nevšimne. Její prsty ji však objeví. Zamlaská, stejně jako pokaždé, když chce dát najevo svou nelibost. S nenadálou prudkostí mu kalhoty i umazanou košili strhne. Pak ho odvleče na nádvoří, bílého a nahatého.

V jednom rohu stojí pumpa. Marie ho pod ní jednou rukou přidržuje a druhou na něj šplíchá vodu. Prsty mu prohrábne mokré vlasy a otře mu každičký kousek povrchu i každý záhyb kluzkého těla. Znovu ho opláchne. S rukou na Charlesově krku ho před sebou dostrká do pokoje a dveře za nimi zavře na závoru.

Navzdory horku se Charles třese. Marie ho zabalí do deky a přinutí ho posadit se na stoličku a opřít se o stěnu. V dřevěném pohárku mu donese vodu.

Charles hltavě pije a Marie si zatím tiše pobrukuje. To dělává často, pořád ty stejné tři tóny, la la la, tiše a jemně, zas a znova.

Charles je rád, že tu není Luc. Luc je Mariin bratr. Pracuje jako poslíček v kuchyni. Kvůli jakési strašlivé nehodě, která se mu stala na jatkách, kde byl zaměstnaný předtím, má jen jedno oko. Ačkoli u toho Marie sama nebyla, mnohokrát to neštěstí Charlesovi barvitě popisovala.

Na svou jedinou návštěvu v tomhle domě přišel před necelým rokem právě kvůli tomu – aby si mohl na vlastní oči prohlédnout zející rudý důlek po Lucově ztraceném levém oku. Ve skutečnosti to na něj neudělalo takový dojem, jak si představoval. Aby však své hostitele potěšil, zdvořile předstíral zděšení a hrůzu. Jenže popravdě řečeno byl zklamaný.

Když ho Marie vedla zpátky domů, nechal jim na kamnech sou, protože věděl, že jsou s Lucem chudí. Marie maličkému Charlesovi dělala chůvu a později u nich zůstala jako služebná. Jenže pak ji propustili a chlapec ještě skoro celý týden usínal s pláčem.

Nyní spolu bratr a sestra žijí v jedné místnosti. Spí v závěsem zakrytém výklenku u kamen.

Když se Charles dosyta napije, Marie mu přinese nočník a sleduje ho, jak močí. Potom ho přinutí, aby si klekl vedle postele. Poklekne vedle něj a odříkává zdrávas; ten se modlí vždycky, než jde spát.

Charles ví, že by se k ní měl přidat. Když to neudělá, Marie se na něj vyčítavě zadívá a šťouchne ho do žeber. Začne modlitbu odříkávat znovu a Charles pohybuje rty a tvoří němá slova, která nic neznamenají.

Marie ho bedlivě pozoruje, ale zdá se, že jí to nevadí. Možná, že mezi slovy, která něco znamenají, a těmi ostatními nevidí žádný rozdíl.

Uloží ho do postele, sfoukne svíčku a zasouká se vedle něj. Matrace se pod její vahou prohne. Charlesovi nezbude než sklouznout vedle ní a schoulit se po jejím boku.

Je mu čím dál tím větší vedro. Teď, když už je veliký, mu nevadí, jak je Marie cítit, ani to, že se nad ním tyčí jako hora masa.

Marie brzy usne. Chrápe a trhá sebou.

Náhle chrápání utichne. „Pověz mi to,“ zašeptá. „Co se stalo? Kde je madame?“

Neodpoví jí. Nikdy nesmí odpovědět. Nic neříkej. Ani muk.

Marie do něj znovu šťouchne prstem. „Co se stalo?“

Křup, křup. Jako když rozlousknete ořech.

Když Charles neodpovídá, hlasitě vzdychne a odvrátí hlavu.

Naslouchá jejímu dechu. Zavře oči, jenomže pak vidí to, co vidět nechce. Radši je znovu otevře a civí do noci.

Luc se vrátí až za tři dny. Když se objeví, je opilý krví a brandy. Svoje jediné oko má krhavé.

Nejdřív si chlapce nevšimne. Chce víno. Domáhá se jídla. Marie se pokouší bratra zatlačit do židle, ale ten se jí vzpírá.

Charles se schovává v posteli ve výklenku. Odkulí se stranou a doufá, že se mu podaří ukrýt za napůl zataženým závěsem. Lucovo oko však pohyb postřehne.

„Co to má k čertu znamenat?“ pronese hlasem tak ochraptělým, že je sotva hlasitější než šepot.

„Kluk madame von Streicherové. Přišel předevčírem v noci.“

„Kdo ho přived’?“

„Nikdo.“

Luc přistoupí k výklenku a zírá na Charlese, který mu pohled oplácí, protože neví, co jiného dělat.

„Kde máš mámu?“ dožaduje se Luc. Chlapec mlčí.

„Já nevím,“ řekne Marie. „Byl samá krev.“

„Vezmi ho zpátky. Nechceme ho tady.“

„Zkoušela jsem to,“ namítá Marie. „Poslala jsem vzkaz do Rue Grenelle, ale madame už tam nebydlí. Domovník povídal, že se i s klukem před měsícem odstěhovali.“

„Jsou to zrádci,“ prohlásí Luc nečekaně. „Zatkli ji. Jestli ho budeme schovávat, zavřou nás taky. Víš, kde to končí.“ Luc pravou rukou naznačí ostří a prudkým pohybem ji zatne do levé dlaně.

Má na mysli gilotinu. Charles slyšel, jak se o ní matka baví s doktorem Gohlisem, a doktor Gohlis tehdy říkal, že je to humánní nástroj k popravování zločinců. Jenže lidé ji nemají rádi, dodal, protože je to příliš rychlý a příliš čistý způsob, jak zemřít. Dávají přednost starým obyčejům – věšení na dřevěnou šibenici, ráně mečem nebo lámání v kole. Trvá to déle, povídal doktor Gohlis, a je to pro obecenstvo zábavnější.

„Postavili ten stroj v Palais des Tuileries. Na Place du Carrousel.“

Marie bratrovi nalije víno. S rukama v bok stojí před výklenkem, brání Charlese vlastním tělem.

Luc se dlouze napije a otře si ústa hřbetem ruky. „Vyhoď ho. Do kanálu. Kamkoliv.“

„Nemůžu. Je to jenom dítě.“

„Jestli se dozvědí, že je tady, bude jim to stačit, aby nás předvedli před Tribunál.“

„Vždyť by nedokázal ublížit ani…“

Luc po svojí sestře mrští pohár s vínem a trefí ji do obličeje. Marie vyjekne a odvrátí se. Charles si všimne, že má na tváři krev.

„Uděláš, co ti říkám,“ zasupí Luc. „Nebo mu zpřelámu všecky kosti v těle a tobě taky.“

Kapitola druhá

Marie drží Charlese pevně za ruku. Vytáhne ho z potemnělého, močí páchnoucího bezpečí průchodu na nádvoří do zalidněné ulice.

Táhne ho za sebou a trhá mu s rukou, aby si pospíšil. Charles si připadá jako ryba na háčku, vláčená řekou lidí.

Od noci, kdy přišel za Marií, je poprvé venku. Všechno mu připadá zářivější, hlasitější a hlučnější, než by mělo – oblečení, kokardy, vojáci, kontrolní stanoviště i kolébající se, kypící davy lidí. Ze vzduchu čiší spěch, neviditelné a neodbytné nutkání, které nenechává nikoho v klidu. Charles by toho chtěl být součástí.

Než vyrazili ven, Marie ho učesala. Oblékl si košili a kalhoty, které mu den předtím vyprala, ačkoli se jí ani při nejlepší snaze nepodařilo odstranit z nich všechnu krev. Nevydají na sever k řece, nýbrž na západ. Minou Saint-Sulpice a zabočí do Rue du Bac.

Marie ho odvleče přes ulici. Mezi kočáry a vozy se proplete díky síle svojí osobnosti – a neutuchajícímu přívalu kleteb. Zastaví se před velikánským domem s černou, železem pobitou bránou.

Černá vrata jsou zavřená. Marie cosi zamumlá a volnou rukou zatahá za držadlo zvonku. Charlese při tom nepustí. Svírá mu zápěstí tak pevně, až má Charles strach, že mu ho zlomí.

Zvonek na opačné straně brány hlasitě cinká, ale nikdo nepřichází. Marie přešlapuje na svých drobných nohou. Pak zazvoní ještě jednou. Jakýsi kolemjdoucí do Charlese ve spěchu strčí a vytrhne ho tak z Mariina sevření. Charles se svalí do strouhy a odře si kolena. Marie muže počastuje nadávkou a vytáhne chlapce na nohy. Zazvoní potřetí, déle a důrazněji než prve.

V bráně se otevře okénko. V nevelkém čtvercovém průhledu se objeví čísi oči a nos.

„Dům je zavřený,“ oznámí jim ten člověk. „Běžte odsud.“

„Kde je monsieur hrabě?“ nedá se odbýt Marie.

„Pryč. Všichni jsou pryč.“

Okénko se s bouchnutím zase zavře. Marie znovu zazvoní na zvonek. Zabuší pěstí na dveře. Bezvýsledně.

Zaklepe ještě jednou. Mezitím se kolem shromáždil hlouček lidí a mlčky to všechno pozorně sledují.

Marie se odvrátí od brány a oboří se na kolemjdoucí: na co si myslíte, že zíráte? Vyzařuje z ní taková autorita a takový vztek, že se rozpačitě začnou trousit pryč.

Pak Charlese s reptáním odvede od brány a zamíří s ním ke Grand École. Chlapec se rozpláče. Proti nim pěšky přichází jakýsi štíhlý pán. Napadá na levou nohu. Je oblečen v jednoduchém, tmavě zeleném kabátci. Charles ho pozná, stejně jako Marie.

Skočí muži do cesty a strká chlapce před sebou. „Monseigneur!“ vykřikne. „Monseigneur!“

Muž se zastaví a v jeho zasmušilé tváři se náhle objeví ostražitost. „Tiše, tiše – teď už jsem jen obyčejný monsieur Fournier. Vždyť to sama víte.“

„Monsieur, chodíval jste k madame von Streicherové.“

Pán se na Marii zamračí. „Mrzí mě to. Nemůžu pro vás nic udělat. Ať už jste kdokoli.“

„Monsieur.“ Marie popostrčí chlapce dopředu tak důrazně, že narazí do Fournierovy paže. „Tohle je její syn. To je Charles. Musíte si na něj přece pamatovat.“

Monsieur Fournier má velké hnědé oči, které doširoka otevře, jako by pro něj svět byl zdrojem nekonečného údivu.

„Tohle?“

„Ano, monsieur, přísahám. Na vlastní život.“

Fournier jim pokyne, aby spolu s ním poodešli stranou. Stojí teď u venkovní zdi velikého domu. Kolemjdoucí je obcházejí.

Fournier chytí Charlese za bradu a zvedne mu hlavu. „Namouduši, máte pravdu.“ Skloní se blíž, takže má obličej skoro ve stejné výšce. „Co se stalo? Jsi zraněný?“

Charles mlčí.

„Nemluví, monsieur,“ vysvětluje Marie.

„Ovšemže mluví.“ Monsieur Fournier zabodne do Charlesova ramene dlouhý bledý ukazováček. „Poznáváš mě, že ano?“

„Nechce nic říct, monsieur. Od té noci.“ „Tvrdíte mi, že byl přímo u toho? Když…?“ Jeho hlas se vytratí v nevyřčené otázce.

„Vy jste madame viděl?“ zeptá se Marie. „Je …?“ I jí dojdou slova.

Fournier se na ni zadívá. „Vy jste u toho nebyla?“

„Ne, monsieur. Byla jsem doma – v domě mého bratra. Charles za mnou v noci přišel. Byl…“

„Byl co?“ naléhá Fournier.

„Byl celý od krve.“ Ukáže rukou na vybledlé skvrny na Charlesově košili. „Vidíte? Měl ji všude. Na oblečení, ve vlasech.“

„Můj Bože.“

Marie zvýší hlas. „Ani mi nechtěl povědět, co se stalo. Nechtěl mi říct vůbec nic. U nás nemůže zůstat. Bratr by ho vyhodil na ulici.“

„Udělala jste dobře, že jste ho přivedla.“ Monsieur Fournier vytáhne kapesník a otře si obličej. „Tady nemůžeme mluvit. Pojďte za mnou.“ Vyrazí směrem, odkud přišel, a navzdory kulhání rázuje tak rychle, že Charles i Marie musejí popobíhat, aby s ním udrželi krok. Na příští křižovatce zahne do uličky, která zboku obchází dům. V přízemí nejsou žádná okna, jen maličká nahoře ve zdi, vysoko nad Charlesovou hlavou. Okénka chrání těžké železné mříže, natřené černě stejně jako brána.

Znovu zabočí, tentokrát do úzké uličky souběžné s Rue du Bac. Ve zdi domu jsou tu další, mnohem menší vrata.

Monsieur Fournier se rozhlédne ulicí doleva a doprava. Kolem je liduprázdno. Pak dvakrát zaklepe, chvíli počká, zaklepe jednou, znovu chvíli počká a pak zaklepe ještě dvakrát.

Okénko v bráně se otevře. Nikdo nepromluví. Z druhé strany vrat je slyšet rachocení závor. Zašramotí klíč. Vrata se otevřou – ne dokořán, jen tak tak, aby jimi prošel jeden člověk.

Fournier vejde jako první. Marie strčí chlapce za ním. Podrbe ho přitom ve vlasech.

Ocitnou se na vydlážděném dvoře. V rohu stojí studna. S otevřenými ústy na ně civí tlustý stařík ve špinavém hnědém kabátě. Fournier se dobelhá k hlavní budově, vysokému šedivému útesu. Stařík Charlesovi pokyne hlavou směrem k domu na znamení, že ho chlapec má následovat.

Charles se rozběhne. Slyší, jak se brána za jeho zády zabouchla.

Teprve uvnitř v domě, zatímco pospíchá ve stopách monsieura Fourniera po dlouhém kamenném schodišti, si uvědomí, že Marie už s nimi není. Zůstala na druhé straně černé brány.

Místnost svou velikostí připomíná chrámovou loď. Přestože venku pálí slunce, uvnitř panuje šero, okna jsou totiž stále zakrytá okenicemi. Světlo sem prosakuje jen úzkými škvírami. Jedna z okenic je pootevřená a mezerou dovnitř pronikají sluneční paprsky, dopadají na koberec a ozařují obrovitý psací stůl.

Zlacené ozdoby na jeho tmavém vyřezávaném dřevě se ve slunci třpytí. Má spoustu zásuvek a desku velikou jako matčina postel. Je pokryt papíry; některé jsou srovnané do hromádek, jiné se povalují kolem, jako by je rozfoukal závan větru.

Za stolem, čelem do místnosti, sedí zavalitý muž. Obličej má schovaný ve stínu. Jakmile monsieur Fournier vejde, zvedne hlavu a Charles ho pozná.

„Myslel jsem, že už budete na půl cesty do…“ Vtom si všimne Charlese za Fournierovými zády. Nedokončí, co chtěl říci.

„Tohle je přednější,“ opáčí Fournier.

„Co s tím klukem k čertu chcete dělat?“

Fournier popojde blíž a Charles ho neochotně následuje. Na jedné z hromádek dokumentů leží místo těžítka pistole. Charles si přeje, kéž by mohl být zpátky u Marie, tisknout se v posteli k jejímu macatému boku a čichat její zvláštní, nelibou vůni.

„Vy tomu nerozumíte. To je syn madame von Streicherové.“ Charles ví, že tenhle pán je ohromně důležitý. Je to hrabě de Quillon, kterému patří tenhle dům, Hôtel de Quillon, a spousta dalších. Ministr, říkala maman, králův kmotřenec a kdysi i jeho přítel. Občas maman chodíval navštívit, ačkoli častěji poslal jen sluhu se vzkazem a maman si oblékla jednu ze svých nejlepších rób a odjela v jeho velikém kočáře.

Teprve když se hrabě opře lokty o stůl, ožije jeho tvář ve slunečním světle. Je to statný, tělnatý muž s malou bradou, mohutným nosem a vysokým čelem, starší než Fournier.

„To je Augustin syn?“ zeptá se. „Tohle? Jste si jistý? Naprosto jistý?“

„Docela jistý, i přes tu špínu a hadry.“

„Kde se tu vzal?“

„Utekl a vydal se za starou služebnou. Před chvílí ho přivedla.“

„Takže byl se svou matkou, když…“

Fournier ho přeruší. „To nevím. Když se u té ženy doma objevil, byl prý celý od krve.“

„Je nanejvýš důležité zjistit, co se tam odehrálo. Kde je ta služebná? Musí něco vědět.“

„Jakmile jsme prošli branou, utekla.“

Muži se spolu baví, jako by tu Charles vůbec nebyl. Klidně by mohl být neviditelný. Nebo by nemusel vůbec existovat. Nedokáže se s tou myšlenkou smířit. Na druhou stranou se to určité části jeho já docela zamlouvá.

„Pojď sem, chlapče,“ vybídne ho hrabě.

Charles přistoupí ke stolu. Snaží se stát co nejvíc zpříma.

„Co se té noci u vás domě stalo? Té noci, kdy jsi utekl?“

Charles mlčí.

„Nestyď se. Bázlivky nestrpím. Odpověz mi. Kdo další tam byl? Musím to vědět.“

„Ta žena povídala, že nechce za žádnou cenu mluvit,“ poznamená Fournier.

„Neexistuje důvod, proč by neměl, vždyť to dokonale zvládá. Sám si vzpomínám, jak štěbetal ostošest.“

„Odpověz mi!“ zaburácí hrabě a vztyčí se v křesle. „Přikazuji ti to.“

Charlesovi se po tvářích kutálejí slzy. Dál zarytě mlčí.

Fournier přešlápne na druhou nohu. „Dejte tomu chlapci čas, aby se dal trochu dokupy,“ navrhne. „Může se na něj podívat Gohlis.“

„To si nemůžeme dovolit,“ namítne hrabě. Poněkud nedůtklivě dodá: „A mimochodem, není to jen tak nějaký kluk, jmenuje se Charles. To dobře vím.“ Pokyne Charlesovi, aby k němu přišel blíž, a zkoumavě si prohlíží jeho obličej. „Byl jsi u toho? Viděl jsi, co se stalo…“

„Příteli, domnívám se, že…“

Hrabě mávne rukou, aby Fourniera umlčel. „Viděl jsi, co se stalo tvojí matce? Viděl jsi, kdo přišel?“

Charles upírá zrak na pistoli položenou na hromádce papírů. Jestlipak je nabitá? Kdyby ji člověk odjistil a přiložil si ji k hlavě a stiskl spoušť, všechno by skončilo? Jen tak? Všechno, včetně jeho samotného?

„Je nanejvýš důležité, abys nám to řekl,“ naléhá hrabě a zvyšuje hlas. „Je to otázka života a smrti. Odpověz mi, Charlesi. Kdo tam byl?“

Jenže Charles pořád uvažuje nad pistolí. Kdyby se zastřelil, pohlédl by na něj svatý Petr a poslal ho rovnou do pekla? Nebo by najednou prostě nebylo nic, jen nesmírná prázdnota bez lidí, živých či mrtvých?

„Proboha živého!“ oboří se hrabě. Chlapec se stáhne, jako by dostal pohlavek.

„Tak dobrá.“ Hrabě zatahá za zvonek za svými zády. „Promluvíme si s ním, až ho ten absurdní ostych přejde. Ať se o něj někdo postará a dá mu něco k jídlu.“

Fournier položí Charlesovi ruku na rameno. „Jenže co pak? Pokud odjedeme?“

„Půjde s námi.“ Monsieur de Quillon skloní svou velkou hlavu nad papíry. „Přirozeně.“

Kapitola třetí

Charles se ocitne v péči staré, napůl slepé ženy. Přebývá v místnosti pod střechou nad kuchyňským křídlem. Před jejím pokojem je vchod do menšího pokojíku se zamřížovaným oknem. Tady spává Charles.

Druhou noc má zlé sny a počurá se.

Třetího dne si ho zavolá monsieur Fournier. Čeká na něj v salonu s výhledem na veliké nádvoří v srdci Quillonova domu.

Není sám. Je s ním doktor Gohlis. Další člověk, který za starých časů navštěvoval maman. Je mladý a shrbený, Němec původem z Hannoveru. Má studené ruce.

Francouzštinou se silným přízvukem se Charlese zeptá na jméno – a Charles mu neodpoví. Zeptá se ho, jak je starý. Potom mu tytéž otázky klade v angličtině a v němčině a Charles celou tu dobu civí z okna na plevel na nádvoří a představuje si, jak slova vyletují k nebi jako vyplašení ptáci.

Doktor Gohlis ho prohlédne, podívá se mu na zuby a šťouchne ho do břicha ukazováčkem. Obejde ho a tleskne, až sebou Charles trhne.

„Jeho mlčení nemá žádnou zjevnou fyzickou příčinu. Je zcela v pořádku,“ prohlásí nakonec Gohlis. „Říkáte, že jí a vyprazdňuje se. Mohl bych vyzkoušet projímadlo nebo mu pustit žilou, ale pochybuji, že by to něčemu pomohlo.“

„Zažil obrovský šok,“ poznamená Fournier a nečekaně se na Charlese usměje. „Nemohlo to narušit jeho schopnosti a způsobit, že oněměl?“

„Ano, pane, to vskutku mohlo. Je-li tato hypotéza správná, pak by se jako nejvhodnější způsob léčby jevil další šok. Jestliže ho jeden otřes připravil o řeč, jiný by mu ji mohl navrátit.“

„Prý se včera v noci v posteli počural.“

„Opravdu? Byl za to bit?“

„To nevím.“

„Pokud se to mělo opakovat, doporučoval bych to, pro jeho vlastní dobro. Bez disciplíny se ničeho nedosáhne.“

„Děkuji vám, doktore,“ řekne monsieur Fournier po chvilce. „Už vás nebudu déle zdržovat.“

Doktor Gohlis se ukloní a odejde z místnosti. Na Charlese, který dosud stojí u okna, se ani nepodívá.

Jakmile se zavřou dveře, Fournier otevře sekretář. Z jedné zásuvky vytáhne list papíru a z jiné pero. Položí je na desku a odsune víko kalamáře. K sekretáři postaví zlacené křeslo.

„Posaď se, drahý chlapče. Vezmi si pero.“

Charles ho poslechne. Bez vyzvání namočí hrot do inkoustu. „Dobře,“ pochválí ho Fournier. „Tvoje matka mi říkala, že jsi bystrý student. Pro začátek prosím napiš svoje jméno.“

Charles skloní hlavu. Píše. Pero škrábe po silném papíře.

„Nyní napiš moje jméno.“ Charles píše.

„Výtečně. A teď napiš jména všech, kdo navštěvovali tvou matku v domku na Rue de Richelieu.“

Pero se dá znovu do pohybu. Špička pírka lechtá Charlese na bradě.

Monsieur Fournier si stoupne vedle něj a zadívá se mu přes rameno. „Ukaž mi, cos napsal.“

Charles mu podá list papíru. Nezaschlý inkoust se dosud leskne. Místo odpovědí na jednotlivé otázky načmáral rovné čáry, které míří nahoru a dolů, napříč i šikmo. Jsou to černé značky na bílém papíře. Neodhalují nic než samy sebe.

Následujícího rána se Charles probudí za úsvitu.

Ještě v polospánku zaslechne šramot a kradmé pohyby. Napadne ho, že to nejspíš budou potkani a myši, kteří si po budově pobíhají, jak chtějí, a chovají se tu jako doma. Otevře oči.

Bez varování se mu bolestivě sevře žaludek, jako by mu někdo uštědřil ránu do břicha. Zalapá po dechu a posadí se na posteli. U okna stojí chlapec. Jeho obrys je ve světle pronikajícím škvírami v okenicích jasně viditelný. Je menší než Charles a vůbec se nehýbe. Stojí zády do místnosti, zpříma a s vypjatou hrudí, jako voják na přehlídce.

Na kratičký okamžik – na setinu vteřiny – se Charles zaraduje. Není sám.

Jenže ten pocit zmizí, sotva se objevil. Pohybuje rty. Tvoří slova: Kdo jsi? Charlesovy rty však nevydávají však žádný zvuk, takže je ten chlapec nemůže slyšet.

Charles je rozrušený a zároveň se bojí. Spustí nohy z postele.

Chlapec se ani nehne.

Podlaha studí. Charlesovi kolem kotníků táhne průvan, ovíjí se mu kolem nohou a zalézá mu pod noční košili. Zachvěje se, zčásti strachy.

Udělá krok směrem k oknu, blíž k chlapci. Potom další a pak ještě jeden. Po každém kroku chvíli vyčkává. Připomíná to hru, kterou hrával se svou matkou, když byl ještě úplně maličký.

Ten podivný chlapec se ani nepohne. Charles se k němu krůček za krůčkem přibližuje. Chlapec dál stojí bez pohnutí. Proměnil se v kámen, pomyslí si Charles, je to socha. Pocítí lítost, ačkoli ví, že tomu tak doopravdy není; kdyby však ano, určitě by to bylo mnohem horší než ztratit hlas, nebo ne?

Charles se zhluboka nadechne, natáhne ruku a dotkne se chlapcova ramene. Je studené, na omak trochu vlhké a tvrdé – tvrdé jako dřevo, ne jako kámen. Charles ho obejde a otevře jednu z okenic. Světlo z okna chlapci dopadne na obličej.

Nebo spíš na místo, kde by ho měl mít.

Chlapec se na něj dívá prázdnými očními důlky. Místo nosu mu zeje otvor. Tváře má propadlé. Rty mu skoro celé chybí. V ústech zbývá jen pár zubů. Šklebí se. Bude se šklebit už navěky, protože nemá na výběr.

Charles se zhluboka, roztřeseně nadechne a s tváří křečovitě staženou opět vydechne: tichý výkřik.

Vrznou dveře. Do pokoje pronikne závan studeného vzduchu.

Na prahu stojí doktor Gohlis.

„Vidím, že jsi objevil mého malého přítele,“ prohodí se svým zvláštním, těžkopádným přízvukem. „Jmenuje se Louis.“

Zatímco mluví, přijde blíž. Charles se nedokáže pohnout.

„Kdo ví, co byl ten kluk zač?“ pokračuje doktor. „Věděl jsi, že před revolucí byli někteří chudí tak zoufalí, že schválně posílali svoje děti do vězení, prodávali je na ulici nebo se jich zbavovali jako nechtěných koťat?“

Charles na doktora Gohlise zírá přes chlapcovo rameno. Z celého srdce si přeje, aby byl Louis pořád ještě naživu, aby nemusel být s doktorem sám.

„Jenže i mrtví chlapci můžou mít cenu pár sou. Zaživa nebyli společnosti nijak k užitku – zato po smrti dostanou ti šťastnější z nich šanci posloužit vyššímu dobru.“

Doktor Gohlis teď stojí vedle Louise. Odstrčí i druhou okenici. Chlapce zaplaví další světlo. Když Charles spatří, co s ním provedli, zakryje si ústa rukama.

„A tak si jeho rodiče vezmou peníze a v nejbližší vinárně se zpijí do bezvědomí,“ naváže doktor, „zatímco nějaký vědec si vezme jejich dítě.“ Natáhne svou překvapivě dlouhou paži a sevře chlapcovo pravé zápěstí. „Mrtvé dítě. Vědec ho pak předá jinému člověku – člověku, který se vyzná ve stahování z kůže. Věř mi, není to nic snadného, je obtížné udělat to dobře. Odstranit kůži je totiž jedna věc. Něco docela jiného je odstranit ji tak, aby se nepoškodilo nic z toho, co je ukryté pod ní.“

Doktor pustí Louisovo zápěstí. Jeho prsty si pohrávají si chlapcovou paží, jemně se jí dotýkají, sledují ji od zápěstí nahoru přes loket k rameni a potom ke krku. Tam doktor ukáže na jedno místo.

„Vidíš? Tudy vede velká tepna, kterou putuje krev do srdce. Tohle je kost, tady, a tadyhle je kost pažní, a tady můžeš vidět lopatku.“ Ruka mu zalétne výš. „Všimni si lícní kosti. Vidíš, jak na ní zůstala přichycená část kůže? Ten člověk, který tuhle práci dělal, byl skutečný umělec.“

Doktor mávne rukou a chytí Charlese pod krkem. Charles se pokouší odtáhnout, ale doktor Gohlis ho sevře ještě pevněji. Ruku má studenou jako mrtvola, studenější než chlapec stažený z kůže.

„Mám ti povědět, co s ním udělali pak? Každičký centimetr pokryli vrstvičkou sádry. Jakmile uschla, rozřízli ji a získali tak formu mrtvého chlapce. Když máš formu, dokážeš vyrobit spoustu odlitků. Ty se namalují; to dostane za úkol další umělec, takový, který má zkušenosti se zobrazováním tajemství schovaných pod kůží. Vidíš, jak svaly a šlachy a kosti zřetelně vystupují v jasných barvách? Není to zázrak?“

Jeho stisk je bolestivě pevný. Přinutí Charlese obejít chlapce a prohlédnout si ho zblízka. Teď se dívají na chlapcova záda.

„Těmhle nebohým napodobeninám lidských bytostí se říká écorché,“ vysvětluje doktor Gohlis, „doslova ,stažení z kůže‘. Není to směšné? Pomáhají při výuce studentů medicíny a kreslení, kteří musejí znát vnitřní strukturu lidského těla. Podívej.“

Levou rukou chytí Charlese za jeho pravou. Charles se musí přemáhat, aby nekladl odpor, aby se neodtáhl. Doktor ho přiměje natáhnout ukazováček. Prstem přejede po páteři écorché.

„Tady jsou krční obratle,“ vykládá. „A tady, uprostřed páteře, se nacházejí obratle hrudní. Sleduj to přirozené zakřivení. Nepřipadá ti elegantní? Ještě o něco níž jsou bederní obratle. Ty jsou mnohem mohutnější než krční, že? Musejí být, protože nesou větší zátěž.“

Doktor skloní hlavu na Charlesovu úroveň. „Rozumíš tomu?“ zeptá se ho. „Na tuhle lekci nikdy nezapomeneš, viď že ne? Dokud budeš naživu a budeš dýchat. Už navždycky si budeš pamatovat, co je ukryté pod povrchem.“

Upřeně se zadívá Charlesovi do tváře. Chlapec mu pohled opětuje a nemyslí při tom na nic jiného než na pustou šedivou oblohu za oknem.

„Hlavně by sis z toho měl vzít jedno ponaučení. Měl by sis zapamatovat, že i chlapec, který byl za života k ničemu, může být k užitku aspoň po smrti.“ Doktor Gohlis pustí Charlesův krk a odstrčí ho směrem k écorché. „Když nebudeš mluvit, nejsi nám k ničemu.“

S těmi slovy zamíří ke dveřím. Na prahu se zastaví.

„Na tvém místě bych si ho pořádně prohlédl. Jestli nenajdeš svůj ztracený hlas, mohl bys jednoho dne dopadnout jako on.“

Kapitola čtvrtá

Savill myslel na Augustu právě té noci, než dorazil onen dopis. Předtím si na ni nevzpomněl celé měsíce, možná léta. Panovaly letní psí dny. Třeba to s tím souviselo, v takovém horku se rodí nezdravé touhy. Dlouhá jizva na pravé líci ho svrběla.

Než si šel lehnout, svázal závěsy a otevřel okno co nejvíc dokořán. Ze dvorku stoupal zápach žumpy. Domy na Nightingale Lane pocházely z alžbětinských časů a stejně prastará byla i místní kanalizace.

Nebylo to ale jenom horko, co mu bránilo usnout. Trápil ho zub. Bolest se mu zuřivě zavrtávala do pravé čelisti a nesnesitelně vystřelovala do dásně. Vzal si kapky, aby ji zmírnil, příjemnou otupělost mu však nepřinesly. Jenom ho připoutaly k lůžku, zatímco myšlenky mu volně a nepokojně poletovaly těsně nad hladinou spánku.

Londýn nikdy neumlkal, ani za nejtemnější noci. Slyšel hlídku, jak vyvolává čas, výkřiky opilých kolemjdoucích, dusání kopyt a rachot vozů v dálce, které potmě odvážely svůj náklad do Smithfieldu a Covent Garden.

Vedro rozpalovalo Savillovy představy na nezdravou teplotu a probouzelo k životu napůl pohřbené vzpomínky na jinou žhavou noc: povečeřel tehdy s kolegy z amerického odboru a do podnájmu na (nesprávné) straně Hill Street, jejich prvního společného domova po svatbě, se vrátil pozdě. Byt byl na ně příliš drahý, ale adresa měla dobrý zvuk a Augusta tvrdila, že muž – ani jeho manželka – nemůže nikdy dosáhnout lepšího postavení, pokud podle toho nevypadá.

Po návratu ji našel sedět na pohovce v nohách postele. Na krbové římse plápolaly dvě vysoké svíce. Okraje místnosti se topily ve tmě a kouty zaplňovaly proměnlivé stíny. Augustu však halila měkká zlatavá záře.

Na sobě měla jednoduchou noční košili, u krku rozhalenou tak, že jí odhalovala většinu hebkých ramen. Rozpustila si vlasy. Usmála se na něj a vzala ho za ruku. Při tom pohybu se jí košilka posunula, takže stačil zahlédnout křivku jejích ňader i tmavou prohlubeň mezi nimi.

Takhle to v jejich manželství zezačátku fungovalo: Savill si vychutnával kontrast mezi Augustou ve dne a Augustou v noci – ta první byla mrazivě elegantní, ambiciózní, ba až bezohledná, vypočítavá, a přesto tak zvláštně pošetilá; ta druhá byla vším, co si muž mohl v posteli přát, a ještě víc. Dokonce i poté, co se mu začala protivit, a to netrvalo dlouho, ho pořád dokázala vzrušit.

„Mám chuť,“ řekla mu tehdy v noci, když se na něj obkročmo posadila. Břicho už se jí nadouvalo Lizzie. „A ty mě nasytíš.“

Vzrušení vyprchalo a zanechalo po sobě jen pocit hořkosti a lítost, jež se mísily s neutuchající bolestí zubů. Po kapkách se mu točila hlava, přemáhala ho žaludeční nevolnost a pálily ho oči. Chtělo se mu zvracet, ale neměl sílu vyplazit se z postele a hledat nočník.

Ve chvílích, jako byla tahle, za dlouhých, bezesných nocí, Savill přemítal, jestli i on nenese část viny za to, co se stalo. Jenže to bylo bláhové. Vzpomínky nejsou skutečnost, opakoval si, znamenají sotva víc než denní snění – a ve snech neexistuje žádná vina nebo zrada, ani její, ani moje.

Copak nejsme ve snech nevinní?

Následujícího rána, když snídal ve společnosti Lizzie a svojí sestry, přinesl sluha dopis. Savill si všiml, že byl místo známky ofrankovaný poslaneckým razítkem. Rozlomil masivní pečeť. Jakmile dopis rozložil, poznal, že písmo patří člověku, mezi jehož blízké známé nepochybně patří spousta ministrů.

Ženy ho pozorovaly. Dopis si přečetl dvakrát. Na mysli mu vytanula spousta otázek, už dávno se však naučil nedat na sobě znát, co se mu honí hlavou.

Zvedl hlavu. „Nakonec s vámi dnes přece jen nepovečeřím. Musím zajet do města vyřídit nějaké záležitosti.“ Zaregistroval zklamání v Lizziině tváři i to, jak ho okamžitě potlačila. „Zítra,“ dodal. „Vždycky máme zítřek.“

Proč teď? lámal si hlavu. Proč mě zve na Vardellské panství, ne do Westminsteru? A především, proč se se mnou chce Rampton sejít zrovna teď?

„Zemřela.“

Dvanáct stop nad Savillovou hlavou se svíjeli sádroví putti, po jednom páru v každém z rohů salonu. Všechny dvojice byly navzájem spoutané girlandami. Chlapečci měli krátké, baculaté ručičky a nožky a tlusťoučká, nafouklá bříška. S pootevřenými ústy civěli do prázdna.

Dej tomu čas, pomyslel si Savill. Představoval si, jak zlacení i bělostná omítka šednou a praskají, objevují se na nich šmouhy od mastného kouře z hořících svíček a štuky se drolí a opadávají ze stropu jako sádrový sníh.

„Slyšel jste, co jsem říkal, pane?“ zeptal se Rampton.

Stojací hodiny odbíjely. Savill počítal čtvrthodiny a pak i údery hodin: bylo pět.

„Zemřela,“ zopakoval Rampton, tentokrát hlasitěji. „Augusta zemřela.“

Savill pomalu sklopil zrak k mramorovému obložení krbu. Na jedné straně ohniště stála bronzová socha muže s napjatými svaly, který v jedné ruce svíral otěže vzpínajícího se koně a druhou na něco nebo někoho mával. K čemu je tohle všechno proboha dobré?

Rampton si odkašlal. „Augusta. Moje neteř, pane.“ Savill se na něj podíval. „Moje manželka, pane.“

Ticho se pomalu usazovalo jako zvířený prach. Savill přes celý pokoj pozoroval Ramptona, usazeného ve velkém ušáku nalevo od krbu. Křeslo měl natočené tak, aby na něj dopadalo světlo z obou vysokých oken. U křesla stál čtecí pultík na kolečkách; po obou stranách desky, na níž ležel tlustý svazek s otevřenou dvoustranou připevněnou sponami, stály svíčky.

Rampton zaškrábal nehty na levé ruce o područku křesla. Obličej měl sice vrásčitý, ale dosud zdravě červený. Zdál se menší, než býval. Možná se hrbil pod tíhou let, zatímco jeho jmění rostlo. Pán dává a Pán bere, říkával Savillův otec s jistým pochmurným uspokojením.

„Ovšemže,“ pokračoval Rampton, „vaše nebohá manželka, pane Saville, navzdory všemu. Smrt té nešťastné ženy je politováníhodná. Nesmíme ji soudit – to lze s klidným svědomím přenechat vyšší autoritě.“

Ačkoli Rampton nebyl žádný obr, chytře využíval toho, co mu příroda nadělila. Nosil střízlivý šedý kabát a šaty z jemné látky. Vlasy měl vlastní, ale vytrvale si je pudroval, což se v tehdejších proměnlivých časech rovnalo politickému prohlášení: veřejně tím projevoval oddanosti starým ctnostem a starým závazkům. Podpatky míval vyšší, než bylo pro pánské boty obvyklé. Každým coulem připomínal státníka, byť malého vzrůstu, což poměrně přesně vystihovalo jeho podstatu.

„Chudinka,“ pokračoval. „Zaplatila želbohu za to, že porušovala Boží i lidské zákony.“

Čtverec oblohy za bližším oknem byl bezmračný, tmavý a sytě modrý. Na jeho pozadí tančily černé tečky, proháněly se, střemhlav se řítily k zemi a pozoruhodnou rychlostí zase vyletovaly vzhůru: vlaštovky a jiřičky začaly se svým večerním cvičením. Zakrátko zmizí, tak jako každý rok, nikdo však netuší kam.

„Zpropadené vlaštovky,“ poznamenal Rampton. „Nedovedete si představit, jaký dovedou udělat nepořádek na terase.“ I on vyhlížel z okna, i on byl rád za příhodnou záminku, aby nemusel myslet na Augustu. „Stavějí si hnízda pod okapy nebo ve stájích, snažím se jich zbavit už tři roky. Ať se ale usadí kdekoli, používají mou terasu jako záchod.“

„Kde?“ zeptal se Savill.

„Cože?“ Rampton odvrátil pohled od okna a vlaštovek, od jedné otravné záležitosti k jiné. „V Paříži. Pošetilé děvče.“

„Jak jste se o tom dozvěděl?“

„Prostřednictvím velvyslanectví. Stalo se to před pouhým týdnem.“

„Tehdy, jak vzal dav útokem Palais des Tuileries?“

„Ano. Podle všeho jim do rukou padla celá Paříž. Bouře, krveprolití, chaos. Vzpírá se pochopení, jak mohlo kdysi tak civilizované město klesnout tak hluboko. Ubohý král i s rodinou jsou ve vězení. Povězte mi, kdy se vám ozvala naposledy?“

„Před pěti lety,“ odpověděl Savill. „Možná to bude déle. Žádala mě o peníze.“

„A vy jste jí je poslal?“

„Ano.“

Rampton zabručel. „To nebylo nutné.“

„Možná ne. Ale udělal jsem to.“

„Na druhou stranu,“ odvětil Rampton, „třeba to tak bylo nejlepší. Kdybyste jí nic neposlal, možná by se bývala musela vrátit do Anglie.“

„Chcete tím říct, že by možná dosud žila?“

„Bylo by to tak skutečně lepší? Pro ni nebo pro kohokoli jiného? Pro Elizabeth? Koneckonců byste ji nemohl vzít k sobě, ani kdybyste býval chtěl, a nemohli by ji přijmout ani nikde jinde.“

Ramptonovi už vypadaly všechny zuby. Kvůli tomu se mu změnil hlas; kdysi vyslovoval precizně a ostře, každá souhláska měla vybroušené hrany jako vytesaná z kamene. Teď jeho slova měkce splývala dohromady. Nepochybně vlastnil náhradní chrup, ale kvůli Savillovi se zřejmě neobtěžoval si ho nasadit.

Savill navázal: „Když mi naposledy psala, pobývala zrovna v Ženevě. S von Streicherem se mezitím rozešla, ale nechala si jeho příjmení, aby to nevypadalo.“ Když to vyřkl nahlas, pořád ho to zraňovalo, ale teď už jen jeho pýchu. „Prý si spolu s nějakou Irkou pořídila dům, měly údajně v plánu nabírat žáky.“

„Žáky? Vy jste jí nevěřil?“

„Nevěděl jsem, čemu mám věřit. Koneckonců to nebylo důležité. Šlo jen o to, že byla v Ženevě a potřebovala peníze.“

„Jestli se vám už znovu neozvala, nejspíš to znamená, že si je obstarala někde jinde.“

„Za jakých okolností zemřela?“ zeptal se Savill o něco příkřeji. „Žila v Paříži dlouho? S kým?“

„Bydlela tam několik let. Po von Streicherově odchodu pravděpodobně dopřávala svou pozornost řadě mužů, nepodařilo se mi však zjistit, jestli byla v době své smrti něčí chráněnkou. Naneštěstí zahynula během nepokojů. Vyrozuměl jsem, že ji v domě, kde se ukrývala, napadla banda sansculotů.“

„Byla sama?“

„Ano, pokud vím.“ Rampton si vzal ze čtecího pultíku brýle a pomalu je obracel v ruce. „Víte, navzdory německému příjmení bylo známo, že je Britka. Vykládalo se o ní, že pracuje jako špionka, a proto musela opustit svůj dřívější byt – ze strachu, že ji lůza nebo policie vyslídí.“

„A pracovala?“

Rampton pokrčil rameny. „Nakolik je mi známo, tak ne. Záleží na tom?“

Obroučka brýlí uprostřed praskla. Rampton nevěřícně zíral na úlomky ve svých dlaních. Na okamžik ani jeden z mužů nepromluvil.

„Ubodali ji, jak jsem se dozvěděl,“ pokračoval Rampton spěšně. „Aspoň zemřela rychle. Pak dům vydrancovali.“

Savill odvrátil hlavu, aby mu Rampton neviděl do tváře. Vybavil si Augustu, jak vypadala, když ji v Ramptonově domě ve Westminsteru spatřil poprvé. Už tenkrát v sedmnácti byla chladně krásná a dokázala se na každého muže zadívat pohledem, z něhož mu vřela krev. Mráz i oheň.

„Musíme však hledět dopředu,“ prohlásil Rampton. „Jakkoli je tato příležitost truchlivá, pane, myslím, že bych vám měl poblahopřát.“

Savill na něj zíral. „Cože?“

„Jste konečně svobodný, pane. Pokud byste se chtěl znovu oženit, nic vám v tom nebrání. Vaše neblahé postavení – ta nejistota, v níž jste se nacházel – pro vás nemohlo být snadné.“

To byla pravda. Augusta poskytla Savillovi přehršel důvodů k rozvodu, když mu se svým německým milencem ostentativně utekla na kontinent, zatímco on seděl tři tisíce mil daleko v Americe. Jenže rozvod si mohli dovolit pouze boháči, a to i tehdy, pokud byl poškozeným zjevně manžel.

„Tohle za celou tou nešťastnou záležitostí udělá tlustou čáru,“ uzavřel Rampton.

„Byla to moje žena, pane,“ opáčil Savill, „ne nějaká záležitost.“

Rampton rozpřáhl ruce. „Drahý pane, neměl jsem rozhodně v úmyslu hovořit o zemřelé jakkoli neuctivě.“ Složil ruce do klína. „Vyjádřil jsem se neobratně, obávám se. Utrpěl jste šok. Nedáte si sklenku vína? Nebo šálek čaje?“

„Ne, děkuji. Povězte mi zbytek.“

„Ani já sám ještě nevím všechno. Bylo mi však řečeno, že kdosi informoval jednoho z jejích přátel, monsieura Fourniera, a ten se obrátil na velvyslanectví. Všechno proběhlo řádně, což pro vás musí být velká úleva. Úmrtí potvrdil přítomný lékař. Okolnosti jejího skonu zaznamenal notář a jeho zápis podepsali svědci.“

Savill upíral pohled z okna. Vlaštovky tam pořád poletovaly, jen se přesunuly o kousek dál. Jako spálené listy nad hořící hranicí, napadlo ho. Nad pohřební hranicí.

Rampton si odkašlal. „Velice by mě potěšilo, kdybyste tu zůstal a povečeřel se mnou.“

„Děkuji vám, ale myslím, že bych se měl vydat zpátky do Londýna.“

„Ještě máte spoustu času,“ namítl Rampton. „Kromě toho bych s vámi potřeboval probrat ještě jednu věc, a ta by mohla být poněkud na dlouho.“

Rampton se odmlčel. Savill nic neříkal.

„Jsou zde ty dokumenty, o nichž jsem se zmínil,“ pokračoval Rampton. „Notářský záznam a úmrtní list.“

„Pokud je máte, pane, vezmu si je rovnou,“ odvětil Savill. „A pokud ne, snad byste mi je mohl poslat. Mou adresu znáte. Nightingale Lane, nedaleko Bedford Square.“

„Nemám je. Jsou v držení monsieura Fourniera. Ten má vedle nich ještě něco, co jí patřilo a co by vás mohlo zajímat.“

„O tom pochybuji,“ utrousil Savill, zatímco vstával z křesla. „O nic z majetku svojí bývalé manželky nestojím.“

„Ta záležitost je choulostivější, než by se mohlo na první pohled zdát,“ opáčil Rampton. „Právě proto jsem vás poprosil, abyste mě navštívil tady na Vardellském panství, a ne ve městě.“ Nečekaně sladce se na Savilla usmál. „Augusta měla syna.“

Kapitola pátá

„Čekal bych, že se ta jizva z New Yorku, co máte na tváři, za ta léta zahojí líp,“ prohodil Rampton, když seděli u stolu. „Bolí vás ještě?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Savill. „Proč by měla, po takové době?“

„To rád slyším, pane.“

Rampton poručil, aby zatáhli závěsy a rozsvítili svíčky, modrá obloha i s vlaštovkami tak zůstala zavřená venku. Dokonce i na venkově si žil na úrovni: u tabule je obsluhovali dva sloužící, jídlo bylo výtečné a víno ještě lepší. V přítomnosti služebnictva se během rozhovoru drželi neutrálních témat.

„Jak se daří vaší dcerce?“ zeptal se Rampton, zatímco si Savill nabíral lahodné kuřecí frikasé.

„Lizzie?“ Savill přelétl pohledem na druhou stranu stolu. „Vaše kmotřenka se těší dobrému zdraví, ale tak malá už není.“

„To je dobře, to je dobře.“ Rampton pokyvoval a tvářil se potěšeně, jako by Lizziino vynikající zdraví byla jeho práce – jako by si za něj mohl připisovat kdovíjaké zásluhy, kdyby se jich nebyl býval ze skromnosti vzdal. „Podobá se matce?“

„Ano. Vzhledově ano. Jen obličej má měkčí, možná jemnější.“

„Hlavně aby se jí nezačala podobat povahou. Měli bychom se modlit se, kéž se tak nestane.“

Savill na to nic neřekl.

„Její matka byla v jejím věku opravdová krasavice. Jestli bude Elizabeth po ní, bude ji obletovat spousta nápadníků. Troufnu si hádat, že brzy dospěje do věku na vdávání.“

„Bude-li si to přát, pane, pak ano. Pokud najde muže, s nímž bude spokojená.“

„Jestli vám mohu radit, pane, měl byste ji v tom podporovat, aby se tak stalo co nejdřív.“ Rampton si osušil rty ubrouskem. „Ovšemže je to drahý špás, myslím manželství. Ať už se na to člověk dívá z jakéhokoli úhlu.“ Natáhl se pro mísu jehněčích kotlet.

Savill vycítil přízrak čehosi, co zůstalo nevyřčeno. „Je tohle nyní vaše hlavní sídlo, pane?“ zeptal se.

„Želbohu nikoli – trávím teď hodně času ve Westminsteru. Upřímně řečeno bych si přál, aby to bylo obráceně. Zjistil jsem, jak mi život na venkově vyhovuje. Tenhle dům je samozřejmě jen taková větší chalupa, patří k němu sotva padesát akrů. Mým skromným potřebám však docela stačí. Zrovna stavím další křídlo, kam chci nastěhovat knihovnu. V horním patře budou ložnice s krásným výhledem do zahrady. Na jaře bych ji chtěl ještě vylepšit a zbavit se těch starých živých plotů a zemědělských stavení napravo od cesty. Pak to bude dokonalost sama.“

Jestli je tohle chalupa, já jsem jednorožec, pomyslel si Savill. Od jeho poslední návštěvy prošlo panství renovací. Budova nyní stála uprostřed nově upravených pozemků; na východ od příjezdové cesty se do dálky táhl nekonečný trávník, až k malému jezírku, které tam dřív nebylo. Co se týče domu samotného, s novým křídlem se rozrostl skoro na dvojnásobek. Práce už byly téměř u konce. Nedlouho předtím tesaři usadili francouzská okna, která se měla otevírat z knihovny na terasu.

„Hodláte sem odejít na penzi, pane?“

„Penzi?“ Rampton se usmál. „Pochybuji, že by mi moji nadřízení něco takového dovolili, rozhodně ne dokud trvá krize ve Francii. A jen bůh ví, kdy tohle skončí. Popravdě řečeno, pane, neexistují žádné náznaky, že by se tak mělo stát v dohledné době.“

„Vy se nedomníváte, že se král s Národním shromážděním dohodnou na smírném urovnání?“

Ramptonovi se ani na okamžik nevytratil z tváře úsměv. „To musejí rozhodnout moudřejší hlavy, než jsou ta vaše nebo ta má.“ Hladce změnil téma hovoru. „Každopádně až do penze opravdu odejdu, bude rozkošné trávit ji tady.“

„Nebude vám to připadat žalostně jednotvárné?“

„Ani v nejmenším. Budu tu samozřejmě mít svoje knihy a rád bych se pustil do hospodaření.“ Rampton pokynul prstem sloužícímu, který se okamžitě vynořil ze stínu, aby Savillovi dolil sklenku. „Odkoupil jsem dva statky s nájemníky v sousedství. Možná je převezmu do vlastních rukou. Na zdraví, pane – připíjím na vaši Elizabeth. Ať najde manžela, který bude vyhovovat vám oběma.“

Savill se napil. Kdysi pracoval jako státní úředník pod Ramptonovým vedením a za těch časů poznal jeho způsoby, jako pes pozná svého pána. Rampton během večeře neklábosil pro nic za nic. Ujišťoval se, že ho Savill chápe.

„Jsem bohatý,“ říkal mu jinými slovy. „Mocní mi dopřávají sluchu, takže bys měl být rozumný a udělat, co ti řeknu. Pro dobro svojí dcery i pro své vlastní.“

Sluhové s nepřirozenou vážností sundali ubrus a rozložili na stůl víno, oříšky a ovoce. Rampton jim pokynul, aby odešli. Oba muži teď seděli vedle sebe.

Savill kousl do vlašského ořechu a čelistí mu projela bodavá bolest. Cukl sebou, ale přemohl se a nevykřikl. Musí si najít čas a nechat si ten zpropadený zub vytrhnout. Pravda je taková, že jsem zbabělec, pomyslel si – co se zubů týče.

„Na zdraví, pane,“ pronesl Rampton.

Savill odstrčil talířek a s úlevou pozvedl sklenku. Připili na zdraví Jeho Veličenstva. Potom připili i na Augustinu památku a vyhýbali se přitom jeden druhému pohledem. Pak se konverzace zadrhla.

„Jmenuje se Charles,“ odsekl Rampton, jako kdyby byl Savill tvrdil něco jiného. „Musí mu být deset nebo jedenáct. Tak nějak.“

„Víte, kdo je jeho otcem?“

Rampton zapraskal klouby na rukou, což za starých časů značívalo, že kalkuluje. Úředníci se mu za to tehdy posmívali, ale jenom pokud od něj byli v bezpečné vzdálenosti. „To se mi nepodařilo zjistit. Myslím, že Augusta už tou dobou onoho Bavora opustila a žila v Římě, ale nemám zcela přesné informace.“

„Mluví Charles anglicky?“ zeptal se Savill.

„Tahle otázka mě vůbec nenapadla. Když se narodil v Itálii a posledních několik let strávil ve Francii, předpokládám…“ Rampton se odvrátil a zadíval se na vlastní portrét. „Tak či onak,“ pokračoval tišeji, „v jeho věku na tom sotva záleží. Dětská mysl je jako houba. Neuvěřitelně rychle nasákne, co do ní vlijete.“

„Jestliže nelze vypátrat otce, matčini přátelé se o něj nepochybně postarají. Kde teď bydlí?“

„Velvyslanectví mi to sdělí, jakmile se to dozvědí.“

„Nemá se mnou nic společného,“ prohlásil Savill hlasitěji, než měl původně v úmyslu. „Je to Augustin parchant.“

„Mírněte svůj tón, pane, prosím vás. Nechcete přece, aby o vašich záležitostech věděl každý.“

„Jenže tohle není moje záležitost, pane. O to mi jde.“

Rampton jim dolil vína. „Právo říká něco jiného. Augusta byla v době své smrti dosud vaší manželkou. Nerozvedli jste se. Vyrozuměl jsem, že ani nezanechala závěť, což z vás učinilo jejího dědice. Otce toho chlapce se nepodařilo určit a pravděpodobně ani nikdy nepodaří. Suma sumárum je tohle jeden z těch případů, kdy právo i selský rozum ukazují stejným směrem jako křesťanský smysl pro povinnost: za toho chlapce nesete odpovědnost.“

„Nesmysl.“

K Savillovu překvapení se Rampton usmál. „Čekal jsem, že to řeknete. A protože jsem se nepletl, dovolte mi, drahý pane, abych vám navrhl řešení.“

„Můžete navrhovat, co chcete, pane. Se mnou to nesouvisí.“

Rampton se naklonil blíž. „Co kdybych se toho chlapce ujal sám?“

Kapitola šestá

Charlesovi se ve snu zdá o chlapci jménem Louis.

Charles leží v posteli a Louis stojí u okna. Podobně jako tehdy, když za ním onoho rána za úsvitu přišel doktor Gohlis. Jenže ve snu už Charles Louisovo jméno zná. Ví taky, že je na světě úplně nahý a sám.

Světlo je v jeho snu mnohem intenzivnější, než bylo ve skutečnosti. Zaplavuje Louisovu nadvakrát obnaženou postavu. Barvy září jako vitráže v Notre Dame. Kdo by si pomyslel, že se pod chlapcovou kůží může ukrývat tolik barev?

Charles se zadívá na svoje vlastní tělo. Zjistí přitom, že ačkoli je den, nemá na sobě žádné šaty ani neleží pod přikrývkou. Podobně jako Louis přišel o většinu kůže. Vidí tepny připomínající provazce, modrou spleť žil, plosky svalů a lesklé bílé výstupky kostí. I on je dvojnásobně nahý.

I on je krásný.

Louis upřeně vyhlíží z okna, pak se ale otočí hlavou k Charlesovi. Charles sleduje jeho zničený obličej. Louis se usměje, i když to samozřejmě není snadné poznat, protože nemá skoro žádné rty, kůži ani většinu obličejových tkání.

Louis k Charlesovi napřáhne pravou ruku. Jeho gesto je bezpochyby přátelské. Charles se mu pokusí úsměv oplatit. Představuje si, že se usmívá, ví však, že ani on nemá rty ani kůži, a tak to nejspíš není vidět.

Pozvedne pravou ruku. Vypadá, jako by měl mezi prsty blány, připomíná kachní nohu nebo zelný list.

„Ahoj, Louisi,“ řekne.

Dům na Rue du Bac se den po dni vyprazdňuje, mizejí lidé i věci. Vytrácí se dokonce i to, co nebylo vidět – zdejší pravidla, zdejší zvyklosti, zdejší režim. Charles si teď může dělat, téměř cokoli si zamane. Nikdo ho neomezuje, dokud se nepokouší odejít.

Sloužící postupně odcházejí, navzdory strážím u brány i u dveří, které vedou do světa venku. Nechávají za sebou nedokončenou práci – mop ve kbelíku špinavé vody v rohu velkého schodiště, nábytek v obývacím pokoji zakrytý sotva z třetiny, obrazy a výzdoba vyskládané podél stěn spolu s věcmi na zabalení, které se povalují kolem.

Dům vplouvá do neznámé, nepředvídatelné budoucnosti, stejně jako Charles. Bloumá z místnosti do místnosti, ze salonu do haly, z podkroví do sklepa, a často se přitom ztratí. Stará žena, která se o něj měla starat, už tu nejspíš vůbec není. Po chvíli si uvědomí, že ji neviděl celé dny. Třeba zemřela.

Čas pozbyl svoje známé body, hodiny, dny v týdnu. V domě se sice nachází spousta hodin, jenže se nikdo nenamáhá je natahovat nebo nastavovat přesný čas. A tak se jeho tok rozpadá na spoustu menších časů, až zakrátko žádný nezbude.

Jelikož stařena Charlesovi přestala nosit jídlo, musí si ho obstarávat sám. Objeví cestu do klenutých kuchyní, jejichž sklepy se rozkládají pod ulicí.

Ve městě venku lidé hladovějí. Tady je víc jídla, než by kdo kdy dokázal spotřebovat. Zelenina hnije a mění se na hnědou kaši, kusy masa šednou a líhnou se v nich červi, v dózách s moukou se živí bující populace hmyzu a drobných živočichů.

Přesto tu dosud zůstávají lidé, kteří vaří a servírují jídlo, a zbytky po nich se povalují po kuchyni. Stojí tu voda ze studny používaná k mytí nádobí. Při jedné příležitosti Charles dopije hrnek studené kávy, jindy objeví napůl plnou láhev vína. Víno je zlatavé a hebce sladké. V ústech po něm zůstává sladká pachuť. Charles ho všechno zhltne. Udělá se mu špatně a pak usne. Má zlé sny, ve kterých na něj z černé oblohy s mihotavými žlutými pruhy kape krev, a když se probudí, bolí ho hlava.

Tráví celé hodiny tím, že z bývalého správcovského pokoje škvírami v okenicích pozoruje Rue du Bac. Civí dolů na klobouky a hlavy poskakující sem a tam a naslouchá skřípavému rámusu kol a pokřikování. Občas k němu zdálky dolehne praskavý zvuk, nejspíš výstřely z mušket.

Jednoho dne Charles potká abbého Viré. Stařec neklidně bloumá mezi sály a schodišti a přezůvky mu přitom na mramoru a kameni šustí jako opadávající omítka. Sutanu má potřísněnou zaschlým jídlem.

Maman Charlese za starých časů vodívala za abbém na hodiny náboženství, matematiky a klasické literatury. Když byl ještě hodně malý, věřil, že otec Viré je pozemským vtělením Pána Boha.

Dnešní knězovo chování mu proto připadá nanejvýš znepokojivé. Zdá se, že abbé Charlese nepoznává, obvykle ho úplně ignoruje. Při chůzi s sebou nosí breviář, čte si z něj a něco si pro sebe mumlá.

Jednoho dne otec Viré narazí na Charlese, když se v prázdné skříni pokouší číst deset dní staré noviny. Starý kněz pozvedne ruku, naznačí nad Charlesovou hlavou požehnání a do prašného vzduchu přitom zahuhlá známá slova.

Co se hraběte de Quillona týče, zůstává ve svých soukromých komnatách za velkým salonem. Monsieur Fournier přichází a zase odchází. Když spatří Charlese, často se u něj zastaví, aby se ho zeptal, jak se mu daří a jestli něco nepotřebuje. Charles neodpovídá.

„Už brzy bude všechno v pořádku,“ poví mu jednoho rána. „Uvidíš.“

Jenže Charles ví, že nic už nikdy v pořádku nebude; že jediné, co ho čeká, je ještě víc toho, co kolem sebe vidí teď. Přesto je od monsieura Fourniera hezké, že mu milosrdně lže.

Několikrát se ho znovu vyptávají – Fournier, hrabě a doktor Gohlis. Pořád mu kladou ty samé otázky. Co se stalo té noci, kdy tvoje matka zemřela? Viděl jsi, kdo tam byl? Co říkali?

Nic neříkej. Nikomu ani muk.

Na hlavní nádvoří, kde se škvíry v dláždění mění ve střapatou zelenou síť zarůstající plevelem, jednoho dne dorazí vůz. Muži vynosí bedny a začnou do nich skládat věci – obrazy, sochy, hodiny a koberce. Některé z hodin dosud tikají. Zatlučou je zaživa v dřevěných rakvích.

Zbývající služebnictvo se postaví do řady a z podkrovních pokojů si z ruky do ruky podává kufry a cestovní tašky. Plní je knihami, papíry a šatstvem. Uličkou za domem přijedou další dva vozy s ozbrojenou stráží. Do těch se nakládají těžší věci. Odjedou v noci. Spolu s nimi odejdou další sloužící, takže dům vypadá ještě prázdnější než předtím.

Zatímco z Hôtel de Quillon mizejí lidé i předměty, Charles si všímá, jak všechno schází: omítka ve velkém salonu, kde visívaly staré tapiserie, je posetá vlhkými skvrnami, bohatě zdobeným stropem dámského salonku se táhnou dlouhé praskliny a dírou ve střeše nad pokojem, který sousedí s tím Charlesovým, dovnitř teče, až se jedné deštivé noci celý strop propadne.

Charles nemá noci rád, protože se občas počurává. Často tehdy, když se ho den předtím znovu vyptávali.

Když dřív počural postel, následující ráno dostal výprask. Tomu rozuměl, provedl něco špatného. Jenže od té doby, co zmizela stará paní, si nikdo nevšimne, když se něco takového přihodí, takže už na tom nesejde.

Jednou v noci přijde za Charlesem do pokoje doktor Gohlis a probudí ho z hlubokého spánku. Popadne chlapce za bradu. Drží svíčku tak, aby mu Charles viděl do obličeje. Ve světle plamenů má oranžovozlatou barvu.

„Vzpomínáš si na mého écorché?“ zeptá se. „Chceš jednoho dne dopadnout jako on?“

Charles ví, že se écorché jmenuje Louis. Doktor ho nechává v pokoji, který mu v Hôtel de Quillon vyčlenili. Když tam doktor není, dveře bývají zamčené.

Jednou ráno vidí Charles doktora odcházet. Zahlédne ho, jak schovává klíč na římsu nade dveřmi. Teď může Charles Louise navštěvovat.

Obvykle si vybírá časné ranní hodiny, kdy se po domě pohybuje jen pár lidí a je nepravděpodobné, že by tam doktor byl. Écorché stojí vedle doktorova stolu. Charles si ho pozorně prohlíží a prohmatává vlastní tělo, aby zjistil, jestli je uvnitř, pod vší tou kůží, stejné. Představuje si, o čem by si mohli povídat a jaké hry by spolu mohli hrát. Rád se Louise dotýká a přeje si, aby se i Louis mohl dotýkat jeho. Dokonce ho políbí na tvář a má dojem, jako by byla vlhká, jako by chlapec plakal.

Jednoho dne klíč na římse není. Dveře jsou zamčené.

Doktor Gohlis uvnitř není.

Kdo ještě zbyl? Podle Charlese asi tak půl tuctu sloužících, starý abbé a on. Nevzpomíná si, kdy naposledy spatřil hraběte, monsieura Fourniera nebo Louise.

Co se mnou bude? napadne ho. Nechají mě tu úplně samotného?

* * *

Pak přijde noc, kdy se všechno změní. Těsně před úsvitem Charlese vzbudí doktor Gohlis, řekne mu, aby se oblékl, a odvede ho do přízemí. V hale čeká starý sluha s dvěma malými taškami.

Charles by se rád zeptal: „Kam jedeme?“ Taky by chtěl od doktora Gohlise zjistit, co se stalo s Louisem.

Samozřejmě ale nepromluví. Nesmí promluvit.

Nikomu ani muk.

Kapitola sedmá

„Pane Saville, dovolte mi, abych vás seznámil s panem Malbournem, svým asistentem,“ začal Rampton. Tentokrát vyslovoval pečlivě, protože měl nasazený svůj slonovinový chrup. „Pan Malbourne – pan Savill.“

Navzájem se uklonili. Malbourne byl štíhlý muž s jemnými, ušlechtilými rysy a vystupováním gentlemana. Když Savill dorazil, našel je společně při práci ve studovně. Ramptonův asistent měl pravou ruku v černé hedvábné pásce, když ale potřeboval něco napsat, sundával si ji.

Jednalo se o Savillovu druhou návštěvu na Vardellském panství, necelý měsíc po té první, na kterou ho Rampton pozval dopisem. Byl konec září a listí v lipové aleji podél cesty žloutlo.

„Pan Malbourne má informace, které se týkají syna paní Savillové,“ oznámil mu Rampton. „Vypadá to, že Charlese přivezli do Anglie.“ Pokynul asistentovi, aby pokračoval.

„Charles pobývá na venkově se skupinou nově příchozích emigrantů,“ vysvětlil Malbourne. „Utekli před masakry. V Paříži se jich strhla celá lavina.“

„Kde jsou?“

„Ubytovali se v domě v Somersetshiru, pár mil od Bathu – jmenuje se to tam Charnwood Court u vesnice Norbury. Všichni tihle emigranti patří mezi lidi s poměrně význačným postavením. Slyšel jste někdy o hraběti de Quillonovi?“

„To je ten bývalý ministr?“

„Přesně tak. V úřadě nicméně nepobyl déle než tři nebo čtyři týdny, než ho přinutili k rezignaci. Byl to kmotřenec bývalého krále,“ dodal Rampton. „Někteří dokonce tvrdí, že jejich vztah byl přes jeho matku ještě bližší, což je důvod, proč ho měli ve Versailles za mlada v takové oblibě. Král ho jmenoval rytířem řádu sv. Ludvíka. Ne že by mu to zabránilo v koketování s revolucí, když to zrovna odpovídalo jeho záměrům.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Němý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.