Návrat z nicoty

Strhující příběh chlapce,

jenž se stal vězněm

vlastního těla

Martin Pistorius

a

Megan Lloyd Daviesová

Přeložila Jana Jašová

Copyright © 2011 by Martin Pistorius a Megan Lloyd Davies

Translation © Jana Jašová, 2016

First published as GHOST BOY.

ISBN 978-80-7252-654-3

Manželce Joanně,

která naslouchá šepotu mé duše

a miluje mě proto, kým jsem

Prolog

V televizi je zase Dinosaurus Barney. Nesnáším ho – a taky jeho znělku. Je to písnička na melodii Yankee Doodle Dandy.

Dívám se, jak děti hopsají, skotačí a tulí se do náruče obrovského růžového dinosaura, a pak se rozhlédnu po místnosti kolem. Tady leží děti bez hnutí na zemi nebo ochable sedí v křeslech. Jako já: na kolečkovém křesle mě drží zpříma popruhy. Moje tělo se stejně jako jejich stalo vězením, z něhož nemůžu utéct. Když se snažím promluvit, mlčím. Když chci pohnout rukou, zůstane mi viset.

Mezi mnou a dětmi kolem je jeden rozdíl: moje mysl vyskakuje a vystřeluje, metá kozelce a dělá salta, jak se snaží prorazit mříže cely, vyčarovat oslnivý záblesk nádherné barvy ve světě nicoty. Nikdo to ale netuší, protože jim to nemůžu povědět. Považují mě za prázdnou skořápku, a proto tady sedím den za dnem už devět let a poslouchám Barneyho nebo Lvího krále, a když si myslím, že už nemůže být hůř, začnou Teletubbies.

Je mi pětadvacet, ale moje vzpomínky na minulost začínají teprve ve chvíli, kdy jsem se začal vracet do života místy, jimiž jsem předtím bloudil. Bylo to jako spatřit záblesky světla v temnotě, když jsem najednou slyšel, jak se lidé kolem mě baví o mých šestnáctých narozeninách a o tom, jestli mi mají oholit strniště na bradě. Děsilo mě to poslouchat, protože jsem si sice nic z minulosti nepamatoval a neuvědomoval, ale věděl jsem jistě, že jsem dítě, kdežto ty hlasy mluvily o někom, kdo už bude brzo mužem. Zvolna mi docházelo, že se opravdu baví o mně, a začal jsem chápat, že mám matku, otce, bratra a sestru, které jsem vídal na sklonku každého dne.

Dívali jste se někdy na jeden z těch filmů, kdy se člověk probudí jako duch, ale neví, že umřel? Takové to bylo. Uvědomoval jsem si, že se lidé dívají skrze mě a mimo mě, ale nechápal jsem proč. I když jsem se snažil škemrat a prosit, křičet a vřískat, stejně jsem je nedokázal přimět, aby mě vnímali. Moje mysl byla polapená v nepoužitelném těle, nohy a ruce už mi nepatřily, nemohl jsem je ovládat, a hlas mě také opustil. Nemohl jsem udělat znamení, abych dal někomu najevo, že už zase vnímám. Byl jsem neviditelný. Stal jsem se duchem chlapce, jímž jsem býval.

A tak jsem se naučil nést tohle tajemství v sobě, stát se tichým svědkem světa kolem sebe. Můj život plynul ve sledu dní, které si byly podobné jako vejce vejci. Devět let uplynulo od chvíle, kdy jsem znovu začal vnímat, a během té doby pro mě jedinou možností úniku bylo to jediné, co mi zůstalo – moje mysl. S její pomocí jsem zkoumal všechno, od bezedných propastí deprese po psychedelické krajiny fantazie.

Tak jsem žil, než jsem poznal Virnu. Ona jediná teď tuší, že se v mém těle skrývá probuzené vědomí. Věří, že toho chápu mnohem víc, než předpokládají ostatní. Zítra to chce dokázat. To mě mají testovat na klinice, která se specializuje na navracení hlasů mlčícím. Spojení se světem tam pomáhají navázat nejrůznějším lidem – od postižených Downovým syndromem přes autisty nebo lidi s nádorem na mozku až po ty, které ranila mrtvice.

Neodvažuju se tak úplně věřit, že by tohle vyšetření mohlo odemknout bránu bytosti v ulitě, kterou teď jsem. Trvalo mi tak dlouho, než jsem se smířil s tím, že jsem polapený ve svém rozbitém těle – než jsem se vyrovnal s nepředstavitelným –, že se teď bojím pomyslet na to, že by se můj osud mohl změnit. Ovšem když bez ohledu na všechen ten strach zvážím šanci, že by někdo mohl konečně proniknout až ke mně, cítím, jak se ve mně začíná rodit naděje.

1 – Odpočítávání

Dny trávím v pečovatelském ústavu na předměstí velkého jihoafrického města. Jen pár hodin odtud jsou kopce porostlé zakrslými žlutými křovinami, kde se lvi vrhají na svou kořist. Po nich přicházejí hyeny hodovat na zbytcích, a nakonec se slétnou supi s nadějí, že budou moci ozobat z kostí poslední zbytky masa. Nic nezůstane nazmar. Zvířecí říše je dokonalým cyklem života a smrti, nekonečným jako sám čas.

Nekonečnosti času jsem postupně porozuměl natolik, že jsem se v ní naučil ztrácet. Dny a možná i týdny míjely, zatímco jsem se v nich uzamkl a vypnul všechno uvnitř – stal se nicotou, která se nechává umývat, krmit a zvedat z kolečkového křesla do postele, nebo se pohroužil do drobných skvrnek života, které jsem viděl kolem sebe. Mravenci lezoucí po podlaze žijí ve světě bojů a potyček, bitev, v nichž bojují a prohrávají, se mnou jako jediným svědkem jejich dějin, stejně krvavých a děsivých jako jsou ty lidské.

Naučil jsem se ovládnout čas, místo abych se mu trpně podřizoval. Jen zřídka jsem viděl na hodiny, ale naučil jsem se odhadovat denní dobu za pomoci slunce, když mi došlo, že stačí zapamatovat si polohu stínů ve chvílích, kdy se někdo v doslechu zeptá na čas. Techniku jsem vylepšil tím, že jsem do svých výpočtů začlenil neměnné události, jimiž mě dny sveřepě zahrnovaly: ranní nápoj v deset, oběd v půl dvanácté, odpolední nápoj ve tři. Příležitostí k nácviku jsem měl koneckonců spoustu.

Díky tomu teď dokážu čelit dnům, dívat se jim do tváře a odpočítávat je minutu po minutě, hodinu po hodině, nechávat se vyplnit tichými zvuky čísel. Měkká křivolakost šestek a sedmiček, uspokojující staccato osmiček a jedniček. Když jsem takhle strávil celý týden, děkoval jsem osudu, že žiju na tak slunném místě. Kdybych se narodil na Islandu, možná bych se nikdy nenaučil podrobit si čas. Musel bych ho nechat, aby kolem mě proplouval ve své nekonečnosti a omílal mě kousek po kousku jako oblázek na pláži.

Odkud vím tyhle věci – třeba že Island je zemí nesmírné temnoty a nekonečného světla nebo že po lvech hodují na kořisti hyeny a pak supi –, je pro mě záhadou. Nic se neučím a nic nečtu, mám jen informace, které lačně vpíjím pokaždé, když někdo zapne rádio nebo televizi. To vnímám cizí hlasy jako duhový most k hrnci zlata, kterým je pro mě okolní svět. Říkám si, jestli jsem se tyhle věci dozvěděl předtím, než jsem onemocněl. Nemoc mi sice rozbila tělo, ale mou mysl si jako rukojmí vzala jen dočasně.

Teď je po poledni, což znamená, že zbývá ani ne pět hodin do chvíle, než mě přijde vyzvednout otec. To je pro mě nejkrásnější chvíle z celého dne, protože vím, že kolem páté odpoledne, kdy přijíždí táta, můžu opustit pečovatelský ústav. Neumím ani popsat, jak blaženě se cítím v ty dny, kdy matka končí v práci už ve dvě a vyzvedává mě dřív.

Teď začnu odpočítávat – vteřiny, pak minuty, pak hodiny – a snad to tátu trochu popožene, aby dorazil o něco dřív.

Jedna, dva, tři, čtyři, pět…

Doufám, že táta pustí v autě rádio, abychom spolu cestou domů mohli poslouchat přenos z kriketového zápasu.

„No to snad ne?!“ vykřikuje přitom občas, když vyřadí našeho pálkaře.

Podobně se cítím, když jsem v pokoji s bratrem Davidem a on hraje na počítači.

„Jsem na dalším levelu! Jo!“ zaječí někdy a prsty mu poletují nad herní konzolí.

Nikdo z nich netuší, jak si tyhle chvíle užívám. Když táta jásá nad brankou nebo bratr skřípe zuby nad tím, že se mu nepovedlo lepší skóre, v duchu si představuju, jak bych si je dobíral, vymýšlím nadávky, které bych křičel s nimi, jen kdybych mohl, a na pár vzácných okamžiků si už nepřipadám jen jako divák jejich životů.

Kéž by už táta přijel.

Třicet tři, třicet čtyři, třicet pět…

Tělo mám dneska těžké a popruhy, kterými jsem uvázaný v sedu, se mi přes oblečení zařezávají do kůže. Bolí mě pravý bok. Kéž by mě někdo položil, aby se mi ulevilo. Sedět celé hodiny není zdaleka tak pohodlné, jak by si někdo představoval. Je to jako v těch kreslených groteskách, kde někdo padá z útesu, mává rukama a pak dopadne na zem – křach! – a rozbije se na kusy. Tak se cítím. Jako bych se rozbil na milion kusů a každý z nich bolí. Gravitace je bolestivá, když si přitahuje tělo, které už neslouží svým účelům.

Padesát sedm, padesát osm, padesát devět. Minuta.

Ještě čtyři hodiny, padesát devět minut.

Jedna, dva, tři, čtyři, pět…

Ať se snažím, jak chci, stejně musím pořád myslet na ten bolavý bok. Na rozbitou postavičku z grotesky. Někdy si přeju, abych mohl takhle spadnout z útesu a rozbít se na padrť. Protože pak bych se třeba taky tak zázračně dokázal poskládat dohromady a zvednout, než zase začnu utíkat.

2 – Hlubina

Až do dvanácti jsem byl normální kluk. Možná stydlivější než většina, ne klasický rošťák, ale šťastný a spokojený. Nejvíc ze všeho jsem miloval elektroniku. Měl jsem k tomu tak přirozený talent, že mě máma v jedenácti letech nechala spravit elektrickou zásuvku, protože jsem už léta předtím vyráběl elektrické okruhy. Díky své vášni jsem taky dokázal zabudovat tlačítko restartu do stařičkého počítače rodičů nebo alarm do svého pokoje, který měl chránit moje soukromí před mladšími sourozenci Davidem a Kim. Ti se urputně snažili proniknout do mého království plného lega, ale jediná živá bytost, která tam kromě rodičů směla vstoupit, byla naše malá žlutá fenka Pookie, která za mnou všude běhala.

Léta jsem při bezpočetných vyšetřeních a konzultacích bedlivě poslouchal, a jen proto vím, jak se ze mě stalo tohle. V lednu 1988 jsem po vyučování přišel domů a stěžoval si na bolesti v krku. Do školy jsem se už nikdy nevrátil. V dalších týdnech a měsících jsem přestal jíst, spal jsem během dní celé hodiny a stěžoval si, že mě při chůzi bolí nohy. Tělo mi postupně ochabovalo, až jsem ho přestal používat, a stejně tak mozek. Nejdřív jsem začal zapomínat fakta, pak důvěrně známé věci jako zalévat svou bonsaj, a nakonec tváře.

Naši se mi snažili s pamětí pomáhat. Dali mi rámeček s rodinnými fotografiemi, abych ho u sebe nosil, a maminka Joan mi každý den, když táta Rodney odešel do práce, přehrávala video s jeho záběry. Doufali, že díky opakování mi věci z paměti přestanou unikat, jenže to nepomohlo. Řeč se mi zhoršovala a pomalu jsem zapomínal, kdo a kde jsem. Poslední slova, která jsem vyslovil, zazněla asi rok po tom, co jsem onemocněl. Tehdy jsem ležel v nemocnici a zeptal se mámy:

„Kdy domů?“

Když moje svaly odumíraly, moje končetiny se staly spastickými a ruce a chodidla se mi zkroutily jako pařáty, už ke mně nic neproniklo. Rodiče se báli, že úplně vyhladovím, protože moje váha rychle klesala, a tak mě budili, aby mě nakrmili. Táta mě držel vsedě a máma mi strkala lžíci do pusy, takže jsem instinktivně polykal. Jinak jsem se nehýbal. Vůbec jsem nereagoval. Bylo to něco jako bdělé kóma, které nikdo nechápal, protože doktoři nedokázali diagnostikovat, co mi je.

Nejdřív se domnívali, že za moje problémy může psychika, a tak jsem strávil několik týdnů na psychiatrickém oddělení. Teprve když jsem skončil na jednotce intenzivní péče kvůli dehydrataci, protože mě psychologové nedokázali přesvědčit, abych jedl a pil, lékaři konečně připustili, že moje nemoc je fyzická, ne duševní. Takže následovaly skeny mozku a EEG, magnetická rezonance a krevní testy. Zkoušeli mě léčit na tuberkulózu a meningitidu, ale nedokázali stanovit žádnou přesvědčivou diagnózu. Střídali u mě jednu léčbu za druhou, dostával jsem chlorid hořečnatý, draslík, antibiotika – ale k ničemu to nevedlo. Můj stav se nacházel za hranicemi lékařského poznání. Zabloudil jsem do zemí, kde jsou draci, a nikdo mě odtamtud nedokázal zachránit.

Rodiče mohli jen přihlížet, jak se můj stav den za dnem zhoršuje. Snažili se, abych chodil, ale museli mě podpírat, protože moje nohy byly čím dál slabší. Vozili mě po nemocnicích po celé Jižní Africe, kde mi prováděli jedno vyšetření za druhým, jenže na nic nepřišli. Naši taky psali zoufalé dopisy lékařským kapacitám do Ameriky, Kanady a Anglie, odkud jim odpovídali, že jejich jihoafričtí kolegové jistě dělají všechno, co se dá.

Uběhl asi rok, než doktoři přiznali, že už vyzkoušeli všechny možnosti léčby. Dokázali říct jedině to, že trpím degenerativní neurologickou poruchou, jejíž příčiny i prognóza jsou neznámé, a poradili rodičům, aby mě umístili do ústavu a nechali nemoci volný průběh. Lékařská profese si nade mnou zdvořile, leč nesmlouvavě umyla ruce a mí rodiče dostali radu počkat, až mě smrt z mého trápení vysvobodí.

A tak si mě vzali domů a máma se vzdala své profese rentgenoložky, aby se o mě mohla starat. Táta musel pracovat jako strojní inženýr tolik hodin denně, že se většinou vracel domů, až když už byli David a Kim v posteli. Situace se stávala neudržitelnou. Když jsem strávil asi rok doma, to mi bylo čtrnáct, rodiče se rozhodli, že mě přes den umístí do pečovatelského ústavu, kde jsem teď, ale každý večer si mě budou brát domů.

Léta ubíhala, zatímco já se ztrácel v temném, neviditelném světě. Naši dokonce zkusili dát na podlahu obývacího pokoje matrace, aby oni a Kim s Davidem žili na stejné úrovni jako já – na zemi – v naději, že tak ke mně nějak proniknou. Jenže já ležel jako prázdná skořápka a nevnímal nic kolem sebe. A pak jsem se jednoho dne začal zase vracet do života.

Poslední „normální“ rodinný snímek z roku 1987

3 – Záblesky

Jsem vodní tvor, který se plazí po mořském dnu. Je tady tma. Zima. Nahoře, dole, kolem mě, nikde není nic než černočerná tma.

Začínám vidět záblesky světla nad hlavou. Nechápu, co to je.

Něco mi našeptává, že se k nim musím dostat. Táhne mě to vzhůru a já kopu, abych se dostal k těm světelným střípkům, které křižují hladinu vysoko nade mnou. Tančí a splétají vzorce zlata a stínu.

✳

Mé oči se zaostří. Dívám se na podlažní sokl. Vypadá jinak než normálně, jenže nevím, jak tohle vím.

✳

Šepot na mé tváři – vítr.

✳

Cítím sluneční svit.

✳

Hudba, vysoké a tiché tóny. Děti zpívají. Jejich hlasy se vzdalují a přibližují, chvíli jsou pronikavé, chvíli tlumené, až utichnou docela.

✳

Do mého zorného pole připluje koberec. Vířící vzor černé, bílé a hnědé. Zírám na něj a snažím se zaostřit pohled, jenže se mě znovu zmocní nicota.

✳

Na tváři mi přistane mokrá žínka. Cítím, jak mi nesouhlasem zrudnou tváře, zatímco něčí ruka drží pevně můj krk.

„Bude to jen chvilička,“ říká hlas. „Musíme tě umýt, abys byl čistý kluk, co?“

✳

Světelné záblesky jsou jasnější. Dostávám se blíž k hladině. Chci se vynořit, ale nemůžu. Všechno je tak rychlé a já jsem nehybný.

✳

Něco cítím. Výkaly.

Zvednu víčka. Jsou tak těžká.

Přede mnou stojí holčička. Od pasu dolů je nahá. Zahihňá se a snaží se otevřít dveře.

„Kampak jdeš, Mary?“ zeptá se hlas a na okraji mého zorného pole se objeví nohy.

Slyším, jak se zavírají dveře, a pak znechucený výkřik.

„Už zase, Mary! Podívej se na mou ruku!“

Holčička se zahihňá. Její radost je jako závan větru, který vyhloubí důlek v hladkém písku opuštěné pláže. Cítím, jak vibruje kolem mě.

✳

Hlas. Někdo mluví. Dvě slova: šestnáct a smrt. Nevím, co to znamená.

✳

Je noc. Jsem v posteli. Doma. Rozhlížím se v pološeru. Vedle mě leží několik plyšových medvídků a něco mi spočívá na chodidlech. Pookie.

Když se její důvěrně známá tíha zvedne, mám pocit, že vstávám i já. Jsem zmatený. Nejsem v moři. Jsem ve skutečném životě. Pořád si ale připadám, že plavu, že opouštím svoje tělo a zvedám se ke stropu ložnice.

Najednou vím, že nejsem sám. Kolem mě se shlukují chlácholivé bytosti. Utěšují mě. Chtějí, abych šel s nimi. Chápu, že není důvod zůstávat tady. Jsem už tak unavený, jak se pořád snažím vynořit nad hladinu. Chci to vzdát, poddat se hlubině nebo těm bytostem, které jsou teď se mnou – tomu, co se mě zmocní jako první.

Naplní mě ale jedna myšlenka: nemůžu opustit svou rodinu.

Jsou kvůli mně smutní. Jejich žal je jako rubáš, který mě zahaluje, kdykoli prorazím nad okraj vln. Když odejdu, nebudou se mít čeho zachytit. Nemůžu jim to udělat.

Do plic mi proudí vzduch. Otevřu oči. Už jsem zase sám. Ti, kdo byli se mnou, zmizeli.

Andělé.

Rozhodl jsem se zůstat.

4 – Zaškatulkování

Začal jsem si sice uvědomovat okolí, ovšem úplně jsem nechápal, co se mi stalo. Tak jako se dítě nerodí s vědomím, že neovládá svoje pohyby nebo nemluví, ani já jsem nemyslel na to, co můžu nebo nemůžu. Hlavou mi letěly úvahy, které jsem nemohl vyslovit, a nechápal jsem, že to tělo, které vidím a které leží bez hnutí nebo sebou škube, je moje. Dlouho trvalo, než mi došlo, že jsem úplně sám v moři lidí.

Když se moje vědomí a vzpomínky začaly pomalu mísit a mysl se postupně spojovala s tělem, začal jsem chápat, že jsem jiný než ostatní. Ležel jsem na pohovce, zatímco táta sledoval v televizi gymnastiku, a fascinovalo mě, jak se těla na obrazovce pohybují, tak snadno, s takovou silou a obratností, které byly patrné v každém cviku a v každé otočce. Pak jsem se podíval na dvě nohy, které jsem často vídal, a došlo mi, že jsou moje. Stejné to bylo s rukama, které se vždycky neovladatelně třásly, když jsem je sledoval. Patřily ke mně, ale vůbec mě neposlouchaly.

Nebyl jsem ochrnutý, tělo se mi pohybovalo, ale nezávisle na mně. Moje končetiny byly spastické. Připadaly mi vzdálené, jako zalité do betonu, nemohl jsem je ovládat. Lidé se neustále snažili mě přimět, abych používal nohy – fyzioterapeuti je ohýbali do bolestivých poloh, aby mi svaly pracovaly. Jenže já se bez pomoci pohybovat nedokázal.

Pokud jsem někdy šel, bylo to pár šouravých kroků
s někým, kdo mě přidržoval, jinak bych se zhroutil na zem. Když jsem se chtěl sám najíst, rozmazal jsem si rukou jídlo po obličeji. Když jsem padal, paže se mi instinktivně nenatáhly dopředu, takže jsem se svalil na obličej. Když jsem ležel na posteli, nemohl jsem se překulit, takže pokud mě nikdo neotočil, musel jsem celé hodiny zůstat ve stejné poloze. Moje končetiny se nechtěly uvolnit a povolit, místo toho se kroutily a svíjely jako šneci, kteří mizí v ulitách.

Zaostřoval jsem pomalu mysl, jako fotograf, který pečlivě seřizuje aparát, aby byl snímek co nejzřetelnější. Tělo a já jsme spolu sváděli nekonečný boj, ale můj mozek naskakoval víc a víc, jak do sebe zapadaly další a další úlomky vědomí.

Postupně jsem začínal vnímat každý den a každou hodinu v něm. Většina jich byla zapomenutelná, ale byly i chvíle, kdy jsem sledoval kolo dějin. Prezidentská přísaha Nelsona Mandely v roce 1994 je jen rozmazanou vzpomínkou, zatímco Dianina smrt v roce 1997 zůstává jasná.

Myslím, že můj mozek se začal probouzet někdy kolem mých šestnácti let, a v devatenácti už zase fungoval naprosto bezchybně: věděl jsem, kdo jsem a kde jsem, chápal jsem, že jsem přišel o skutečný život. Pokud jsem se probouzel s myšlenkou, že spím v iglú, brzy jsem zjistil, že je to horší. Jsem pohřbený pod ledovcem. Zavřený v hrobce.

To bylo před šesti lety. Nejdřív jsem chtěl bojovat se svým osudem tak, že budu lidem kolem nechávat malé stopy, které je ke mně zavedou, jako vedly Jeníčka a Mařenku domů chlebové drobečky. Jenže brzy jsem pochopil, že ani moje sebevětší úsilí nikam nevede. Když jsem se vrátil do života, nikdo úplně nepochopil, co se děje.

Když jsem se pomalu naučil ovládat svůj krk tak, že jsem mohl škubat hlavou nahoru a dolů, občas ji zvednout a usmát se, lidé nechápali, co tyhle moje nové pohyby znamenají. Nevěřili, že se zázraky dějí dvakrát: už jsem přežil předpovědi lékařů, že brzy zemřu, takže další božský zásah nikdo nečekal. Když jsem začal „odpovídat“ ano a ne přikyvováním či vrtěním hlavy a úsměvy, mysleli si, že to je jen nepatrné zlepšení hybnosti. Nikoho nenapadlo, že jsou to vědomé pohyby, které znamenají, že moje inteligence nějak dokázala zůstat nedotčená. Už dávno si vyslechli, že mám vážně poškozený mozek, a když mladík s vychrtlými končetinami, prázdným pohledem a slinami tekoucími po bradě občas zaškubal hlavou, viděli to, co viděli.

A tak se o mě starali – krmili mě a omývali, otírali a čistili –, ale nikdo si mě doopravdy nevšímal. Znovu a znovu jsem se snažil přimět svoje neovladatelné končetiny, aby udělaly znamení a daly někomu najevo, že jsem tady, jenže ony mě nikdy neposlechly.

Sedím na posteli. Srdce mi buší, zatímco mě táta svléká. Chci, aby věděl, aby pochopil, že jsem se k němu vrátil. Musí to uvidět!

Zírám na svou ruku a chci po ní, aby zabrala. Všechno moje úsilí se soustředí na tenhle okamžik. Zírám na svou ruku – prosím ji, škemrám, lichotím jí, žebrám. Srdce mi poskočí, když ucítím, že reaguje na moje žadonění. Zvedne se nad hlavu a zamává. Konečně se vracím sám k sobě, konečně dokážu udělat znamení, o které jsem se tak dlouho snažil.

Jenže když se podívám na tátu, v jeho tváři není šok ani překvapení. Dál mi zouvá boty.

Tati! Jsem tady! Copak mě nevidíš?

Otec si mě nevšímá, pokračuje s mým svlékáním a můj pohled sklouzne k paži. Teprve v tu chvíli mi dojde, že nemává. Moje naděje je tak silná, ale jediným fyzickým projevem je záškub svalů poblíž lokte. Pohyb je tak nepatrný, že ho otec vůbec nemůže postřehnout.

Naplní mě hněv. Cítím, že vybuchnu. Lapám po dechu.

„V pořádku, chlapče?“ zeptá se mě táta, když zaslechne moje přerývané dýchání, a starostlivě ke mně vzhlédne.

Nedokážu dělat nic jiného, než se na něj dívat a modlit se, aby bylo moje tiché zoufalství výmluvné samo o sobě.

„Tak jdeme do postele, co?“

Táta mi přetáhne přes hlavu kabátek pyžama a uloží mě. V žaludku mě hryže zuřivost. Vím, že se jí musím zbavit. Kdybych to neudělal, příliš by mi to ubližovalo. Musím se ztratit v nicotě, jinak se zblázním.

Jindy jsem se snažil zasténat, doufal, že pokud mi z hrudi unikne zvuk, někdo si začne lámat hlavu, co by to mohlo znamenat. Nikdy se mi to ale nepodařilo. V pozdějších letech jsem se občas snažil promluvit, jenže jsem vždycky zůstal zticha. Nedokázal jsem zvednout pero, abych napsal vzkaz nebo prosbu o pomoc. Byl jsem vysazen na pustém ostrově svého těla a moje sny o záchraně se rozplývaly, jak ve mně skomírala naděje.

Nejdřív se dostavila hrůza, pak hořké zklamání, když jsem se ve snaze přežít stáhl sám do sebe. Byl jsem jako želva, která se uchýlí do svého krunýře – unikal jsem ze skutečnosti do fantazie. Věděl jsem, že strávím zbytek života stejně bezmocně, jako jsem žil teď, a postupně se
přestal snažit odpovídat nebo reagovat, jen jsem zíral na svět s prázdným výrazem.

Pro druhé lidi jsem byl něco jako kytka v květináči, kterou zalévají a nechávají stát v koutě. Všichni už byli tak zvyklí, že tam nejsem, až si vůbec nepovšimli mého návratu.

Už dávno předtím si mě zaškatulkovali, tak jako vás všechny. Jste „zlobivé dítě“ nebo „teatrální milenka“ nebo „hádavý sourozenec“, možná „obětavý partner“? Vězíte ve škatulce, díky níž vás svět lépe chápe, ale zároveň vězní, protože lidé přes ni nic nevidí.

Všichni o sobě máme utkvělé představy, i když pravda může být od toho, jak sami sebe vidíme, hodně vzdálená. Proto se nikdo neptal, co to znamená, když jsem se začal zlepšovat natolik, že jsem dokázal na jednoduché otázky typu: „Chceš čaj?“ odpovídat zavrtěním hlavy nebo úsměvem.

Pro většinu lidí, kteří se se mnou setkávali, jsem byl jen povinnost. Pro personál z mého denního pečovatelského ústavu jsem byl důvěrně známý stálý pacient, jemuž už po tolika letech nevěnovali pozornost. Zaměstnanci jiných zařízení, kam mě rodiče dávali, když někam odjížděli, mě brali jako dočasný přírůstek. Pro lékaře, kteří mě prohlíželi, jsem byl „ten, co už to nerozchodí“ – pro mě nezapomenutelná slova jednoho z nich k jeho kolegům, když jsem ležel jako mořská hvězdice na rentgenovém stole.

Mí rodiče měli oba zaměstnání na plný úvazek a dvě další děti, o které se vedle mě starali, ale stejně pro mě dělali všechno, od vyměňování plínek po stříhání nehtů. Zajišťování mých fyzických potřeb je připravilo o tolik času a energie, až není divu, že na nic dalšího neměli sílu. Maminka a tatínek považovali to, že jsem navzdory všem lékařským prognózám přežil, za malý zázrak.

Proto jsem zůstával ve škatulce, do níž mě před mnoha lety přiřadili. Ve škatulce nadepsané jediným slovem: IMBECIL.

Táta Rodney a Martin doma na pohovce

5 – Virna

Vůně mandarinkového oleje, kterým mi Virna masíruje paži, je pronikavá a sladká. Její ruce se souvisle pohybují, zatímco zpracovává ochablé svaly. Když na ni zírám, zvedne hlavu, aby se na mě usmála. Znovu se podivím nad tím, proč jsem si nevšiml naděje hned, když se mi poprvé vrátila do života.

Zpočátku jsem věděl jen to, že Virna při úsměvu nikdy neukazuje zuby a když sedí na židli s nohou přes nohu, nervózně poškubává lýtkem. Začala pracovat v ústavu jako jedna z mých pečovatelek a já si u ní takových věcí všímal, protože to člověk dělá, když na něj druzí nemluví. Jenže pak Virna začala mluvit a mně došlo, že to je žena, na kterou nikdy nezapomenu. Většina lidí na mě a u mě a o mně hovořila tak, že byl pro mě nezapomenutelný každý, kdo mě bral jen o fous jako něco víc než kořenovou zeleninu do polévky.

Jednou odpoledne mi Virna svěřila, že ji bolí žaludek. Byl to ten druh běžných poznámek, které jsem za ta léta často slýchal od lidí kolem sebe. Většinou je tak nestřeženě plácali v domnění, že je vůbec nevnímám. Co jsem nevěděl o zdravotních problémech svých pečovatelek, to nejspíš nestálo za zmínku. Jedna měla manžela s Alzheimerem, další potíže s ledvinami a jiná prodělala rakovinu vaječníku, po které málem zůstala neplodná.

Jenže když se mnou mluvila Virna, bylo to jiné. Nepovídala si sama pro sebe, neříkala to nikomu jinému ani prázdné místnosti, jak to někdy lidé dělávají. Mluvila ke mně, povídala si se mnou jako se svým vrstevníkem o nápadech, které se jí honily hlavou jako tečky prachu ve sluneční záři. Byl to obyčejný hovor lidí kolem dvacítky, jaký jsem ovšem nikdy nevedl. Brzy mi začala vykládat všechno možné – jak je smutná kvůli nemoci své babičky, o štěněti, které dostala, o klukovi, se kterým se chystá na rande. Měl jsem málem pocit, jako bych měl poprvé v životě kamarádku.

To byl ten důvod, proč jsem se na Virnu začal dívat, což nedělám zrovna často. Když se totiž snažím zvednout hlavu, většinou mi připadá jako škvárobetonová tvárnice, navíc jsem málokdy s jinými lidmi na stejné úrovni očí, protože vždycky sedím na kolečkovém křesle nebo ležím. Navázat oční kontakt s lidmi, kteří se dívají, ale nevidí, stálo takovou námahu, že jsem to tehdy už dávno vzdal. To se ale změnilo, když Virna začala mě a moje spolupacienty masírovat vonnými olejíčky, aby ulevila našim zkrouceným končetinám. Když jsem ležel na zádech a ona mi hnětla bolavé končetiny, dokázal jsem kousek po kousku vykukovat z ulity, do níž jsem se uchýlil.

Virna mě vnímala, což už se mi s jinými lidmi dávno nestávalo. Viděla, že moje oči jsou opravdu okna do duše, a byla si víc a víc jistá, že rozumím tomu, co mi říká. Jak ale mohla přesvědčit ostatní, že ten chlapec, který vůbec nereaguje, zvládne něco víc?

Měsíce se změnily v rok, pak ve dva. Někdy v té době viděla Virna v televizi pořad o ženě, které pomohli s komunikací, když oněměla po záchvatu mrtvice. Brzy potom se o dni otevřených dveří vypravila na přednášku do blízkého lékařského centra, kde odborníci mluvili o tom, co se dá udělat pro lidi, kteří nemůžou mluvit. Přišla celá rozrušená a hned mi začala vyprávět, co se tam dozvěděla.

„Používají tam spínače a elektronické přístroje, aby lidem pomohli komunikovat,“ vykládala. „Co myslíš, Martine, zvládnul bys něco takového? Podle mě ano.“

Další pečovatelky byly na přednášce taky, ale na rozdíl od Virny nebyly zdaleka tak přesvědčené o tom, že jsem vhodným kandidátem.

„Ty si vážně myslíš, že to v něm je?“ zeptala se jedna z nich, když před ní Virna řekla, jaké do mě vkládá naděje.

Ta žena se ke mně naklonila s náznakem úsměvu a já se jí pokusil odpovědět stejně, dát jí najevo, že rozumím tomu, co říkala. Zvládal jsem ale jen dvě reakce, škubnout hlavou doprava a usmívat se, a ty si většinou lidé vysvětlovali jako bezděčné záškuby a křeč mimických svalů, něco, co dělá šestiměsíční dítě, takže pečovatelka z toho nic nevyčetla.

Dívala se na mě, povzdychla si a její úsměv se vytratil. Zajímalo by mě, jestli ví, že má dech hořký po kávě, kterou nedávno pila.

„Umíš si představit něco tak směšného?“ prohodila po odchodu Virny ke své kamarádce. „Nikdo z těch tady prostě komunikovat nedokáže.“

Obě se rozhlédly po místnosti.

„Možná Gertje?“

Zadívaly se na chlapce, který si hrál vedle s autíčkem.

„Ten je na tom trochu líp než ostatní, ne?“

Ženy se na chvíli odmlčely, než se jejich pohledy zase vrátily ke mně. Mlčky mě pozorovaly, jak sedím v kolečkovém křesle. Nemusely nic říkat, všechno bylo jasné. Pokládaly mě za jeden z nejhorších případů – tady, kde bylo jediným kritériem přijetí IQ maximálně třicet.

Virna navzdory všem pochybnostem ani nezaváhala. Byla pevně přesvědčená. Vykládala svým kolegům pořád dokola, že podle ní rozumím všemu, co se mi říká, a nakonec promluvila s mými rodiči. Ti souhlasili, že mě nechají otestovat. Zítra mě vezmou na místo, kde snad konečně dostanu klíč od svého vězení.

„Budeš se snažit ze všech sil, viď?“ vyzvala mě teď, když se na mě dívala.

Viděl jsem na ní, že si dělá starosti. Po tváři jí přelétly pochybnosti, jako když přes slunce za jasného dne přeplují mraky. Zíral jsem na ni a přál si jí nějak sdělit, že udělám všechno, úplně všechno pro to, abych vytěžil co nejvíc příležitost, v niž jsem už ani nedoufal. Tohle bylo poprvé, co se u mě o něčem takovém uvažovalo. Udělám, co budu moct, abych jim dal nějak najevo, že si tuhle pozornost zasloužím.

„Prosím, dej do toho všechno, Martine,“ prosila mě Virna. „Je hrozně důležité ukázat jim, co zvládneš. Protože já vím, že to zvládneš!“

Díval jsem se na ni. V koutcích očí se jí zaleskly slzy. Její víra ve mě byla tak silná. Cítil jsem, že se jí musím odvděčit.

6 – Probuzení

Dvojité skleněné dveře se přede mnou se zasyčením otevírají. Takové jsem ještě nikdy neviděl. Svět mě stále překvapuje. Občas ho zahlédnu okénkem auta, ale to je něco jiného, jinak jsem od něj odstřižený. To málo, co z něj vidím, mě vždycky zajímá. Jednou jsem strávil celý den přemýšlením o mobilním telefonu, který měl připevněný k opasku jeden doktor. Byl o tolik menší než ten, který má táta. Nedokázal jsem přestat myslet na to, jaká baterie ho pohání. Je tolik věcí, kterým bych tak rád rozuměl.

Táta mě postrkuje na vozíku do Centra augmentativní a alternativní komunikace na Univerzitě Pretorie. Je červenec 2001, třináct a půl roku od chvíle, kdy jsem onemocněl. Na chodníku před budovou jsem viděl studenty, jak se procházejí na sluníčku, a stromy žakaranda, které se nám klenuly nad hlavami, ale uvnitř panuje naprosté ticho. Chodbu pokrývá azurově modrý kostkovaný koberec, na stěnách visí informační plakáty. Jsme jako skupinka průzkumníků, vstupující do neznámého světa: mí rodiče, bratr David, Virna, a také pečovatelka Marietta a fyzioterapeutka Elize, které mě znají léta.

„Pistoriusovi?“ zeptá se kdosi a já zvednu oči, abych tu ženu viděl. „Jmenuju se Shakila a dneska Martina vyšetřím. Právě připravujeme místnost, nebude to trvat dlouho.“

Zamrazí mě strachem. Zatímco mlčky čekáme, nedokážu se podívat do tváří kolem mě, nechci v jejich očích vidět naději nebo pochyby. Brzy nás uvedou do místnosti, kde čeká Shakila s další ženou, Yasmin. Začínají se bavit s mými rodiči a já svěsím hlavu. Když jsem dneska obědval, nedopatřením jsem se kousl do rtu a mám ho pořád bolavý, i když krvácení už přestalo.

Shakila se vyptává rodičů na mou lékařskou historii a já si říkám, co si máma a táta po té době asi myslí. Bojí se stejně jako já?

„Martine?“ uslyším Shakilu a pak už se moje křeslo rozjede na druhou stranu vyšetřovny.

Zastavíme se před velkým plexisklem, umístěným na kovovém stojanu přímo přede mnou. Obrazovku křižují rudé čáry, které ji rozdělují na políčka s malými černobílými obrázky. Ty kresby zobrazují prosté věci – míč, tekoucí kohoutek, psa – a Shakila se postaví na druhou stranu za plexisklo. Pozoruje mě, jak upřeně zírám na obrázky.

„Chci, aby ses podíval na míč, Martine,“ vyzve mě.

Zvednu hlavu a pátrám očima po tabuli. Nedokážu ovládat to, jak se mi hlava pohybuje ze strany na stranu, moje oči jsou jedinou částí těla, která mě naprosto poslouchá. Klouzají po políčkách sem a tam, až najdou míč. Upřu na něj pohled a zírám.

„Dobře, Martine, to bylo moc dobré,“ prohlásí mírně Shakila a podívá se na mě.

Najednou dostanu strach. Dívám se na správný obrázek? Opravdu se na něj můj pohled soustředí, nebo se dívám úplně jinam? Náhle už si nejsem jistý.

„Teď chci, aby ses podíval na psa,“ požádá mě Shakila a já zase začínám hledat.

Očima se pohybuju od obrázku k obrázku, nechci udělat chybu nebo něco přehlédnout. Hledám pomalu, až najdu kresbu psa na levé straně tabule a zadívám se na ni.

„A teď televize,“ zavelí Shakila.

Televizi najdu brzo. Chci se na ni upřeně dívat, aby Shakila věděla, že jsem ji pochopil, ale brada mi padne na hruď. Snažím se nepanikařit a hlavou mi letí, jestli jsem test nepokazil.

„Můžeme teď zkusit něco jiného?“ navrhne Shakila a odveze mě ke stolu pokrytému kartami.

Na každé je napsané slovo a něco namalovaného. Úlek. Neumím číst. Nevím, co ta slova znamenají. Když je nedokážu přečíst, zvládnu test? A když ho nezvládnu, odvezou mě zpátky do domova a budu tam sedět už navěky? Srdce mi začíná prudce bušit.

„Můžeš mi ukázat slovo máma, Martine?“ zeptá se mě řečová terapeutka Yasmin.

Nevím, jak vypadá slovo máma, ale stejně zírám na svou pravou ruku, chci, aby se pohnula, toužím jim dát aspoň nepatrným posunkem najevo, že chápu, nač se mě ptají. Ruka se mi prudce třese, když se ji pokusím zvednout z klína. Kolem by byl slyšet spadnout i špendlík, když se moje ruka pomalu zvedne a zaškube sebou ze strany na stranu. Já tu končetinu nenávidím.

„Zkusíme to znova, ano?“ pobídne mě Shakila.

Když po mně chtějí, abych jim ukazoval různé symboly, jde mi to mučivě pomalu. Stydím se za svoje zbytečné tělo a mám vztek, že když po mně poprvé někdo něco chce, nezvládnu to líp.

Shakila pak přejde k velké skříni a vytáhne z ní obdélníkový ciferník. Ten má na sobě různé symboly a uprostřed rudou rafičku. Shakila ho položí na stůl přede mě a zapojí dráty, které vedou ze žluté destičky na okraji obdélníku, k pohyblivému stojanu.

„To je číselníkový skener a hlavový spínač,“ vysvětlí mi Yasmin. „Tím žlutým vypínačem můžeš ovládat ručičku na ciferníku, která se točí a může se zastavit na symbolu, který chceš ukázat. Rozumíš, Martine? Vidíš ty symboly na skeneru?

Až ti řekneme, že máš na některý ukázat, chceme, abys zatlačil hlavou na spínač, dokud nedostaneš ručičku do správné polohy. Myslíš, že to dokážeš?“

Dívám se na symboly. Na jednom je voda tekoucí z kohoutku, na dalším talíř sušenek, na třetím šálek čaje. Celkem osm symbolů.

„Chci, abys navedl ručičku ke kohoutku, prosím.“

Červená šipka se začíná posunovat po ciferníku. Jde to tak pomalu, až se mi zdá, že se nikdy nedostane až ke správnému symbolu. Zvolna se otáčí a já se dívám, dokud se nepřiblíží ke kohoutku. Pak trhnu hlavou proti vypínači. Ručička se zastaví na správném místě.

„Výborně, Martine,“ zaslechnu Yasmininu pochvalu.

Naplní mě pocit úžasu. Nikdy předtím jsem nedokázal nic ovládat. Přimět nějaký předmět, aby dělal, co chci. Znovu a znovu jsem o tom spřádal fantazie, ale nedovedl jsem si zvednout vidličku k ústům, napít se ze sklenice nebo přepnout televizní program. Nemůžu si zavázat tkaničky, kopnout do míče nebo šlapat na kole. Ale můžu ovládat ručičku na ciferníku a to ve mně probudilo vítězoslavný pocit.

Yasmin a Shakila mi další hodinu dávají různé spínače a zkoušejí, jestli nějaká část mého těla funguje natolik dobře, abych je mohl ovládat. Ke spínačům se přibližuje moje hlava, koleno, moje vzpurné končetiny, zkoumáme, jestli dokážu stisknout. Nejdřív je tady černý obdélníkový box s dlouhým bílým vypínačem, který leží na okraji stolu přede mnou. Říkají tomu výkyvný vypínač. Zvednu pravou ruku a pak s ní škubnu, s vědomím, že jestli se trefím do spínače, bude to spíš štěstí než co jiného. Pak je tam velký žlutý spínač, kulatý jako podšálek, do kterého mlátím svou neposlušnou pravou rukou. Levá je úplně nepoužitelná. Yasmin a Shakila po mně znovu a znovu chtějí, abych pomocí spínačů ukazoval na různé symboly – nůž, vanu, sendvič, ty nejjednodušší obrázky, které dokážou poznat i lidé s nejnižší inteligencí. Někdy zkouším použít pravičku, ale většinou spíš zírám na ten obrázek, který mám podle pokynu hledat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat z nicoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.