Vydáno se souhlasem Piergiorgio Nicolazzini,

Literary Agency (PNLA), Milano

2016 Giulio Einaudi editori S.P.A., Torino

Copyright © 2016 Lucca D’Andrea.

This edition published in agreement with

Piergiorgio Nicollazzini Literary Agency (PNLA).

Translation © Iva Rašínová, 2016.

ISBN 978-80-7252-651-2

Podstata zla je vyprávění. Jména, osoby, společnosti, organizace, místa, události a okolnosti, nejsou-li výplodem autorovy představivosti, jsou použity pouze za vypravěčským účelem. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, s událostmi nebo reálným prostředím je čistě náhodná.

www.einaudi.it

Alessandře,

kompasu mých rozbouřených moří

Vždycky je to tak. Uprostřed ledu je nejdřív slyšet hlas Bestie a pak člověk zemře.

Ledovcové strže a propasti stejné jako ta, ve které jsem se nacházel, byly plné mrtvých horolezců, kteří vinou toho hlasu nejprve přišli o síly, pak o rozum a nakonec o život.

Jedna část mé mysli, ta živočišná, která znala hrůzu, protože ve hrůze žila po miliony let, chápala, co Bestie syčí. Jedno slovo. Příkaz o šesti písmenech: „Odejdi.“

Nebyl jsem připraven na hlas Bestie.

Potřeboval jsem něco známého, lidského, co by mě vytrhlo z mrazivé samoty ledovce. Zvedl jsem oči nad okraj pukliny, tam nahoru, a hledal červenou siluetu vrtulníku EC 135 Horské záchranné služby v Dolomitech. Ale nebe nade mnou bylo prázdné. Odštípnutý paprsek oslepující modři.

A to mě dostalo.

Začal jsem se kývat dopředu a dozadu, zrychlený dech, krev bez jakékoliv energie. Jako Jonáš v břiše velryby, byl jsem sám před Bohem.

A Bůh zavrčel: „Odejdi.“

Ve čtrnáct hodin a devatenáct minut toho prokletého 15. září se z chladu vynořil hlas, který nepatřil Bestii. Byl to Manny, červená uniforma zářící v té bělobě. Opakoval moje jméno, znovu a znovu, zatímco ho naviják pomalu spouštěl ke mně.

Pět metrů.

Dva.

Jeho ruce a oči hledaly zranění, které by vysvětlovalo moje chování. Jeho otázky: stokrát co a tisíckrát proč, na něž jsem nemohl odpovědět. Hlas Bestie byl příliš silný. Pohlcoval mne.

„Ty to neslyšíš?“ zašeptal jsem. „Bestie…“

Bestie, chtěl jsem mu vysvětlit, ten led, tak starý, pro něj byla nepřijatelná představa teplého srdce pohřbeného v jeho útrobách. Mého teplého srdce. A také jeho.

A vtom, čtrnáct hodin dvacet dva minut.

Překvapený výraz Mannyho, který se mění v čistou hrůzu. Lano navijáku ho vytáhne jako loutku. Manny vystřelí nahoru. Řev turbín vrtulníku, který se změní v přiškrcený výkřik.

Nakonec.

Boží výkřik. Lavina smazala nebe.

Odejdi!

A tehdy jsem to uviděl. Když jsem zůstal sám, mimo čas a prostor, uviděl jsem.

Tmu.

Absolutní tmu. Ale nezemřel jsem. Kdepak! Bestie se mi jen vysmívala. Nechala mne žít. Bestie, co teď šeptala: „Zůstaneš se mnou navždy, navždy…“

Nelhala.

Jedna má část je stále tam.

Ale, jak by s úsměvem řekla moje dcera Clara, to nebylo zet na konci duhy. Nebyl to konec mého příběhu. Naopak.

Byl to teprve začátek.

Sedm písmen: „Začátek.“ Šest písmen: „Bestie.“

Pět písmen: „Hrůza.“

(We Are) the Road Crew

1.

V životě jako v umění platí jen jedna věc: fakta. Abyste znali fakta týkající se Evi, Kurta a Markuse a noci 28. dubna 1985, je nezbytné, abyste věděli všechno o mně. Protože není jen rok 1985 a masakr v Bletterbachu. Nejsou jen Evi, Kurt a Markus. Jsou i Salinger, Annelise a Clara.

Všechno je propojené.

2.

Až do čtrnácti hodin dvaceti dvou minut 15. září 2013, tedy až do okamžiku, kdy mě Bestie málem zabila, jsem byl definován jako z padesáti procent rodící se hvězda na poli dokumentu, která spíš než hvězdy vytváří malé meteority a ničivé větry.

Mike McMellan, dalších padesát procent oné hvězdy, rád říkával, že i kdybychom byli padající hvězdy na cestě ke srážce s planetou jménem Totální krach, měli bychom to privilegium zmizet v plamenech určených hrdinům. U třetího piva jsem s ním naprosto souhlasil. Když už nic jiného, byla to aspoň dobrá záminka pro přípitek.

Mike nebyl jen můj společník. Byl to také nejlepší přítel, kterého, má-li člověk štěstí, můžete potkat. Byl drzý, vševědoucí, egocentrický snad víc než černá díra, nad míru posedlý prací a obdařený schopností soustředit se na jednu jedinou věc jako kanárek po požití amfetaminu. Byl to ale také jediný opravdový umělec, kterého jsem kdy poznal.

Byl to Mike, v době, kdy jsme nebyli nic víc než dva maníci s polovičním talentem a nejméně cool z celé školy Newyorské filmové akademie (kurz režie u Mikea a scenáristika u mne), kdo pochopil, že když budeme následovat svoje hollywoodské ambice, skončíme se zadkem placatým od kopanců, zakyslí a užvanění jako ten zatracený profesor „Říkejte mi Jerry” Calhoun, bývalý hipík, který se vyžíval v hanobení našich prvních nesmělých kreací.

Byl to opravdu magický okamžik. Osvícení, které změnilo náš život. Možná trochu méně epický než film Sama Peckinpaha („Pojďme zemřít,“ říká William Holden v Divoké bandě a Ernest Borgnine mu odpoví: „Proč ne?”), vzhledem k tomu, že když nastal, nacházeli jsme se v jakémsi McDonaldu a pojídali hranolky, s náladou silně pod bodem mrazu a s výrazem skotu na cestě po vítěz-ném bulváru království hamburgerů, avšak byl to okamžik stejně neopakovatelný. To mi věřte.

„K čertu s Hollywoodem, Salingere,“ řekl Mike. „Lidi jsou hladoví po realitě, ne po počítačový grafice. Jedinej způsob, jak se povozit po tom podělaným Zeitgeistu, je vykašlat se na krásnou literaturu a věnovat se starý dobrý realitě. To je tutovka.“

Zvedl jsem obočí. „Zeitgeist?“

„Ty seš Němčour, kámo.“

Moje matka byla německého původu, ale nebojte se, vůbec jsem se necítil být Mikem diskriminován. Byl jsem to já, kdo vyrostl v Brooklynu, kdežto on na podělaným Středozápadě.

Ponechme rodokmen stranou, to, co měl Mike onoho vlhkého listopadu před mnoha lety na mysli, bylo, že bych měl zahodit ty svoje (příšerné) scénáře a společně s ním začít točit dokumenty. Pracovat s okamžikem, rozšířit jej a změnit na vyprávění, které jako na drátku povede z bodu A do bodu Z, přesně podle evangelia nebožtíka Vladimira Jakovleviče Proppa (maníka, kterému vyprávění sedlo jako paranoia Jimu Morrisonovi).

Pěkná kravina.

„Mikeu,“ odfrknul jsem si, „existuje pouze jediná kategorie lidí horších než ty, co chtěj prorazit u filmu: dokumentaristi. Vlastní sbírky National Geographiců počínaje rokem 1800. Mnoho z nich má předky, co zahynuli na cestě v pátrání po pramenech Nilu. Maj tetování a na krku kašmírový šály. Takže: jsou to blbci, ale liberální blbci, proto se cejtěj osvobozený od všech hříchů. Za další a stejně důležitý: maj prachatý rodiny, co jim ty jejich safari po celým světě cálujou.“

„Salingere, někdy seš fakt pořádnej…“ Mike zakroutil hlavou. „Kašli na to a poslouchej mě. Potřebujem námět. Pořádnej námět na dokument, kterej lidi vystřelí ze sedadel. Něco, co už lidi sice znaj, něco běžnýho, ale co my dva ukážeme v úplně jiným světle, úplně jinak, než jak to kdy viděli. Nažhav mozkový buňky, přemejšlej…“

Věřte nevěřte, ale to byl ten okamžik, kdy dva nýmandi zjistili, že můžou strupatou dýni proměnit ve zlatý kočár. Protože můžou. Měl jsem to. Nevím jak a nevím proč, ale zatímco na mě Mike zíral s tím svým úšklebkem sériového vraha a hlavou mi vířily tisíce důvodů, proč ten hloupý nápad zavrhnout, uslyšel jsem v mozku jedno ohromné cvak. Absurdní nápad. Šílený. Rozžhavený do běla. Naprosto idiotský nápad, u kterého bylo riziko, že bude zatraceně dobře fungovat.

Co bylo úchvatnější, mocnější a víc sexy než starý dobrý rock’n’roll?

Bylo to náboženství pro miliony lidí. Šlehnutí energie, která spojovala generace. Na této planetě neexistuje člověk, co by nikdy neslyšel o Elvisovi, Hendrixovi, Rolling Stones, Nirvaně, Metallice a o celé té nablýskané maringotce jediné opravdové revoluce dvacátého století.

Snadné, ne?

Ne.

Protože rock – to byly také vysoké a obrovské gorily v černém, podobné dvoudveřovým skříním s pohledem pitbula, placené za to, aby zahnaly takové vykuky, jako jsme my dva. Což by pravděpodobně rády udělaly i zadarmo.

Poprvé, kdy jsme se pokusili provést náš plán (Bruce Springsteen, koncert před turné v jednom lokále dole ve Villagi), jsem inkasoval jen pár strkanců a modřin. Mike byl na tom hůř. Půlka jeho tváře vypadala jako skotská vlajka. A jako třešnička na dortu: málem nás zažalovali. Po Springsteenovi následoval koncert White Stripes, Michaela Stipea, Red Hot Chili Peppers, Neila Younga a Black Eyed Peas, kteří byli v té době na vrcholu slávy.

Nasbírali jsme spoustu modřin a málo materiálu. Naše pokušení se na všechno vykašlat bylo veliké.

A tehdy se Bůh rocku sklonil až k nám, spatřil to naše patetické úsilí na jeho oslavu a chápavým pohledem nám ukázal cestu k úspěchu.

3.

V půlce dubna se mi podařilo sehnat dvě angažmá na zařízení pódia v Battery Parku, a to ne jen tak pro ledajakou kapelu, ale pro nejkontroverznější, nejďábelštější a nejzatracovanější kapelu všech dob. Dámy a pánové: Kiss.

Pracovali jsme jako ti nejpilnější mravenečci, a když ostatní nádeníci odešli, schovali jsme se do hromady odpadků. Tiší jako snipeři. Když přijelo první černé fáro, zmáčkl Mike tlačítko REC. Byli jsme v sedmém nebi. Byla to naše velká příležitost. Samozřejmě to všechno nabralo velmi rychlý spád.

Gene Simmons vystoupil z limuzíny dlouhé jako zámořská loď, protáhl si záda a poručil svým lokajům, aby pustili z vodítka jeho milovaného čtyřnožce. Jakmile byl ošklivý sněhobílý pudlík se zlomyslným výrazem volný, počal šmejdit naším směrem jako pekelný stopař, o kterém zpívá Robert Johnson („And the day keeps on remindin’ me, there’ s a hellhound on my trail/ Hellhound on my trail, hellhound on my trail“). Dvěma skoky to zvíře přistálo na mně. Mířilo přesně na krkavici, bestie. Ta chlupatá koule mě chtěla zakousnout.

Zařval jsem.

Popadla nás horda asi dvanácti tisíc goril, které by se nemusely stydět v Síni slávy hrdlořezů. Kopaly do nás, mlátily a zuřivě a sípavě nás táhly k východu s úmyslem hodit nás do oceánu coby potravu rybám. Neudělaly to. Nechaly nás zmlácené, pokořené a zmožené na lavičce mezi odpadky, abychom přemýšleli o svém stavu jako Willy Coyote. Zůstali jsme tam, neschopni přijmout tu porážku a poslouchali ozvěnu koncertu, který právě končil. Jakmile dohrály i přídavky, pozorovali jsme řídnoucí dav, a zrovna když jsme se chtěli vrátit zpátky do naší nory, začali vousatí obři typu Hell’s Angels s tvářemi kriminálníků nakládat bedny a zesilovače na náklaďáky Peterbilt patřící skupině. Přesně v tom okamžiku se Bůh rocku podíval dolů ze své Valhally a ukázal mi cestu.

„Mikeu,“ řekl jsem, „udělali jsme všechno špatně. Jestli chceme natočit dokument o rocku, o opravdickým rocku, musíme namířit kameru na druhou stranu jeviště. Na druhou stranu, kámo. Támhleti týpci jsou opravdickej rock. A,“ poznamenal jsem s úsměvem, „není na ně copyright.“

Ti týpci.

Roadies. Ti, co odřou špinavou práci. Ti, co nakládají ty osminápravové kolosy a řídí je napříč všemi státy, vykládají je, smontují pódium, připravují aparaturu, čekají na konec show a znovu, jak říká poezie: „Míle a míle na cestách, než půjdeme spát.“

Oh, ano.

Dovolte mi poznamenat, že Mike byl neuvěřitelný. Pomocí vize cinkajících mincí a reklamy zadarmo se mu podařilo přesvědčit jednoho znuděného manažera, aby nám dal povolení k natáčení. Roadies, kteří nebyli zvyklí na takovou pozornost, nás vzali pod svá ochranná křídla. A nejen to: ti vousáči přesvědčili manažera a advokáty, že můžeme jezdit s nimi (s nimi, ne s kapelou – a to bylo právě to eso, co je přesvědčilo) na celé turné.

A tak se zrodil dokument Zrozeni k dřině: Road Crew, temná stránka rock’n’rollu.

Byla to pořádná fuška, to mi věřte. Šest týdnů šílenství, bolestí hlavy, vopice a potu, na jejichž konci jsme měli dvě zničené kamery, sbírku různých otrav ze všeho možného, jeden vymknutý kotník (vyškrábal jsem se na střechu jednoho karavanu a zjistil, že je křehká jako máslová sušenka – a to jsem byl střízlivý, přísahám) a naučili jsme se dvanáct způsobů, jak vyslovit výraz „fuck you“.

Střihání nám zabralo celé léto o čtyřiceti stupních bez klimatizace, kdy jsme se nad zavařeným monitorem hádali jako psi, ale začátkem září 2003 (magický rok, byl-li vůbec kdy jaký) nejen, že jsme dokončili náš dokument, ale byli jsme s ním i spokojeni. Ukázali jsme ho producentovi jménem Smith, který nám velmi nerad poskytl pět minut. A věřili byste tomu? Nám stačily tři.

„Je to faktuál,“ poznamenal Mister Smith, svrchovaný to vládce Sítě. „Dvanáct dílů. Pětadvacet minut každý. Chci to mít začátkem listopadu. Zvládnete to?“

Úsměvy a potřásání rukou. Nakonec nás smrdutý autobus odvezl domů. Připitomělí a otupělí jsme na Wikipedii zjišťovali, co to, k čertu, ten faktuál znamená. Odpověď zněla: spojení televiz-ního seriálu a dokumentu. Jinými slovy: měli jsme necelé dva měsíce na to, abychom to celé přestříhali a vytvořili náš faktuál. Nemožné?

Ale jděte!

Prvního prosince toho roku šli Road Crew v televizi. A byl to skutečný triumf.

Najednou o nás všichni mluvili. Profesor Calhoun se nechal vyfotit, kterak nám předává cosi, co vypadalo jako ohyzdnost stvořená Dalím, ale co ve skutečnosti byla cena, kterou bývali poctěni zasloužilí studenti. Podtrhuji: zasloužilí. Blogy mluvily o Road Crew, tištěný papír mluvil o Road Crew. MTV udělalo speciál, který uváděl Ozzy Osbourne, jež k veliké nelibosti Mikea nesnědl žádného netopýra.

Nebyla to ovšem procházka růžovým sadem.

Maddie Gradyová z New Yorkeru nás článkem obsahujícím pět tisíc slov, nad kterým jsem si lámal hlavu několik měsíců, rozsekala na kusy ztupělou sekerou. Podle časopisu GQ jsme byli nepřátelé žen. Podle Life jsme byli dva misantropové. Podle Vogue jsme zosobňovali zadostiučinění generace X. A to nás skutečně smrtelně ranilo.

Někteří nerdi ze Sítě si vzali na mušku naši práci s rozvláčností a pedanterií, za kterou by se nemusela stydět ani Britská encyklopedie.

A právě na internetu, kolébce podělané virtuální demokracie, se začaly ozývat napůl směšné a napůl velmi znepokojivé hlasy. Podle dobře informovaných zdrojů jsme si Mike a já šlehali heroin, speed-ball, kokain a amfetaminy. Roadies nám jeden po druhém před-

váděli sto hříchů Sodomy a během natáčení jeden z nás zemřel („Mikeu, tady říkaj, že jsi umřel.“ „Tady říkaj, že „jeden z nás dvou umřel.“ „Proč teda zrovna já?“ „Podíval ses do zrcadla, kámo?“)

Moje nejoblíbenější však bylo tohle: přivedli jsme do jiného stavu fanynku jménem Pam (všimli jste si, že fanynky se vždycky jmenují Pam?) a donutili jsme ji k potratu během satanistického rituálu, který nás naučil Jimmy Page.

V březnu roku 2004 nám dal Mr. Smith podepsat smlouvu na druhou sérii Road Crew. Svět nám ležel u nohou. A pak, pár dní před tím, než jsme začali točit, se stalo něco, co překvapilo všechny, ale nejvíc mě.

Zamiloval jsem se.

4.

Bude to znít divně, ale stalo tak zásluhou „Říkejte mi Jerry“ Calhouna. Zorganizoval zvláštní projekci prvního dílu Road Crew s nezbytnou následnou diskusí pro studenty. „Diskuse“ smrděla léčkou, ale Mike (který nejspíš doufal, že konečně dostane toho našeho starého učitele a tím i celý svět) trval na tom, abychom tam šli, a já jako obvykle, když si Mike něco umanul, jsem ho pros-tě následoval.

Stvoření, které si našlo cestu k mému srdci, se nacházelo ve třetí řadě, téměř celé schované za stopadesátikilovým maníkem s pohledem Marka Chapmana (hned mě napadlo, že to bude milovník světa blogu). Bylo to v Calhounově obávané aule číslo 13, kterou někteří studenti Newyorské filmové akademie nazývali „Fight Clubem“.

Po skončení projekce se hned tlusťoch hlásil ke slovu. To, co v těch pětatřiceti minutách projevu řekl, by se dalo shrnout asi takto: „Sračky sem, sračky tam, sračky všude, kam se podíváš!“ Poté si spokojeně utřel slinu z tučného koutku, posadil se a s vyzývavým úsměvem ve tváři kulaté jako pizza zkřížil paže.

Zrovna jsem na něho chtěl vypálit dlouhou (předlouhou) sérii velmi málo korektních poznámek o pedantských tlustoprdech, když se stalo nemožné.

Blondýnka zvedla ruku, Calhoun si oddechl a dal jí slovo. Vstala (byla opravdu příjemného vzhledu) a se silným německým přízvukem řekla: „Chtěla jsem se vás zeptat. Co to přesně znamená ‚Neid‘?“

Začal jsem se smát a v duchu jsem děkoval svojí drahé Mutti za její umíněnost naučit mě její rodný jazyk. Najednou se ty dlouhé hodiny, co jsem trávil sebemrskáním jazyka proti zubům, vdechováním samohlásek a broušením písmena r, jako bych měl v puse zaseknutý ventilátor, jevily ve zcela jiném světle.

„Mein liebes Fräulein,“ pronesl jsem a vychutnával si ten zvuk podobný vystřelení špuntu na Silvestra, který vycházel z pokleslých čelistí té masy nadržených studentů (včetně tlusťocha). „Sie sollten nicht fragen, wie wir ,Neid‘ sagen, sondern wie wir ,Idiot sagen‘.“

Milá slečno, neměla byste se ptát, jak říkáme „závist“, ale jak říkáme „idiot“.

Jmenovala se Annelise.

Bylo jí devatenáct a ve Spojených státech byla něco přes měsíc kvůli stáži. Annelise nebyla Němka, ani Rakušanka a ani Švýcarka. Pocházela z miniaturní provincie na severu Itálie, kde většina obyvatel hovořila německy. Horní Adiže/Südtirol zní jméno toho podivného místa.

Noc před naším odjezdem na turné jsme se poprvé milovali za tichého zvuku Springsteena a jeho Nebrasky, což mě k Bossovi zase o trošku víc přiblížilo. Následující ráno bylo těžké. Myslel jsem, že už ji nikdy neuvidím. Ale nebylo tomu tak. Má sladká

Annelise, co se narodila v Alpách, osm tisíc kilometrů od Velkého jablka, si změnila stáž na studijní pobyt. Vím, že to bude znít šíleně, ale věřte mi. Milovala mě a já miloval ji. V roce 2007, když jsme se s Mikem připravovali na natáčení třetí (a poslední,

jak jsme si slíbili) série Road Crew, jsem v jedné hospůdce Hell‘s Kitchen požádal Annelise o ruku. Souhlasila s takovou vervou, že jsem se velmi mužně rozbrečel.

Co víc jsem si mohl přát?

Rok 2008.

Protože v roce 2008, zatímco jsme si úplně hotoví s Mikem dali pauzu po tom, co začali vysílat třetí sérii našeho fuck-tualu, jednoho vlahého květnového dne se na klinice v New Jersey ponořené v zeleni narodila Clara, moje dcera. Takže: voňavé hory plen, dětské kašičky, zdobení oblečků a stěn, ale zejména hodiny a hodiny strávené pozorováním Clary, která se učila poznávat svět. A jak zapomenout na všechny ty návštěvy Mikea a jeho momentální snoubenky (vydržely tak od dvou do čtyř týdnů, s výjimkou měsíce a půl, ale to se jednalo o Miss červenec), kdy se všemožně snažil naučit mou dceru své jméno ještě před tím, než Clara začala říkat „táta“?

V létě roku 2009 jsem poznal rodiče Annalise, Wernera a Hertu Mairovy. Netušili jsme, že „únava“, kterou Herta omlouvala svou bledost a závratě, byly metastázy v pokročilém stavu. Zemřela o několik měsíců později, koncem roku. Annelise nechtěla, abych ji doprovodil na pohřeb.

Roky 2010 a 2011 byly krásné a frustrující. Krásné: Clara šplhá všude možně, Clara se ptá „co to je?“ ve třech jazycích (třetím byla italština. Annelise učila i mě a docela mi to šlo. Byl jsem student velmi motivovaný díky paní učitelce, která byla neuvěřitelně sexy), Clara, která prostě jenom roste. Frustrující? Samozřejmě. Protože poté, co jsem před Mr. Smithe předložil zhruba sto tisíc různých projektů (všechny zamítnuté), jsme koncem roku 2011 začali točit čtvrtou sérii Road Crew. Tu, o které jsme přísahali, že neuvidí světlo světa.

Celé to bylo špatně, kouzlo se vytratilo a my jsme to dobře věděli. Čtvrtá série Road Crew je předlouhý nešťastný žalozpěv nad koncem jedné doby. Ale publikum, jak generace copywriterů dobře ví, zbožňuje být smutné. Sledovanost byla lepší než u tří předešlých sérií. Dokonce nám pochleboval i New Yorker, a to slovy: „Příběh jednoho snu s otevřenýma očima, který se roztříštil.“

Mike a já jsme byli zničení a apatičtí. V depresi. Práce, kterou jsme považovali za nejhorší z celé naší kariéry, byla oslavována i těmi, co se k nám ještě nedávno chovali jako k nakaženým morem. Proto jsem v prosinci 2012 přijal Annelisin návrh strávit několik měsíců v její rodné vísce, drobečku na mapě, který se jmenoval Siebenhoch, Horní Adiže, Jižní Tyrolsko, Itálie. Daleko od všeho a ode všech.

Dobrý nápad.

Hrdinové hor

1.

Obrázky Siebenhochu, které mi Annelise předtím ukázala, naprosto neodpovídaly tomu městečku uchycenému ve výšce tisíc čtyři sta metrů nad mořem. Pravda, okna s muškáty byla stejná a úzké uličky, aby se v nich udrželo teplo, také. Zasněžené hory a kolem dokola les? Jako z pohlednice. Ale ve skutečnosti to bylo... jiné.

Bylo to nádherné místo.

Líbil se mi kostelík obklopený hřbitovem, který nepřipomínal smrt, ale věčný odpočinek modliteb. Líbily se mi špičaté střechy domů, pečlivě upravené záhonky, silnice bez děr, líbil se mi dialekt chvílemi nesrozumitelný, který komolil jazyk mé matky (a konec konců i celého mého dětství) a jehož výsledkem byl tvrdý a nelibozvučný dialokt.

Líbily se mi dokonce i DeSpar dřímající kousek za městečkem na plácku s námahou urvanému lesům, křížení obecních silnic se státními, stejně jako se mi líbily horské stezky schované mezi buky, kapradím a ztepilými smrky.

Líbil se mi výraz mé manželky pokaždé, když mi ukazovala něco nového. Úsměv, díky kterému vypadala jako holčička, která, jak jsem si představoval, běhala po těch lesích, dělala sněhové koule, chodila po těch cestách a pak, když vyrostla, překonala oceán, aby se dostala do mé náruče.

A co ještě?

Chutnal mi špek, zejména ten vyzrálý, který domů nosil můj tchán, aniž by kdy prozradil zdroj této delikatesy. Zajisté nepocházel z toho, čemu říkával „obchody pro turisty“. A také knedlíky dělané nejméně na čtyřicet různých způsobů. Hltal jsem mřížkové koláče, štrůdly a mnoho dalšího. Nabral jsem čtyři nestydatá kila a vůbec jsem neměl výčitky svědomí.

Dům, ve kterém jsme bydleli, patřil otci Annelise, Wernerovi. Stál na západním okraji Siebenhochu (pokud městečko o sedmi stech obyvatelích má vůbec nějaké ohraničení) v místě, kde se hora tyčila vzhůru k nebi. V prvním patře byly dvě ložnice, malá pracovna a koupelna. V přízemí byla kuchyně, komora a to, čemu Annelise říkala obývák, přestože pro tuto místnost byl výraz „obývák“ značně zavádějící. Byla obrovská, se stolem uprostřed a nábytkem, který z dubového a borovicového dřeva vlastnoručně vyrobil Werner. Světlo sem dopadalo dvěma obrovskými okny, která vedla na louku, a hned první den jsem si tam postavil křeslo, abych se mohl kochat tím prostorem – horami a zelení (která, když jsme přijeli, byla zavalená hustou přikrývkou sněhu) – a nechat je vstoupit dovnitř.

Bylo to 25. února, právě když jsem seděl v tom křesle, kdy jsem uviděl vrtulník, jak brázdí nebe nad Siebenhochem. Byl celý ohnivě červený. Myslel jsem na něj celou noc. 26. února se vrtulník změnil v myšlenku.

Zafixovanou myšlenku.

27. jsem pochopil, že o tom musím s někým mluvit.

S někým, kdo věděl. S někým, kdo by pochopil.

28. jsem tak učinil.

2.

Werner Mair bydlel několik kilometrů vzdušnou čarou od nás, v místě, kde nebyl téměř žádný komfort a kterému místní říkali Welschboden.

Byl to přísný muž, který se usmíval velmi zřídka (kouzlo, které snadno zvládala jen Clara), sněhobílé vlasy ustupující na spáncích, modré pronikavé oči s nádechem šedi, špičatý nos a vrásky hluboké jako jizvy.

Táhlo mu na osmdesát a měl výbornou kondičku. Zastihl jsem ho jen v košili, přestože bylo něco pod nulou, jak štípe dříví.

Jakmile mě uviděl, odložil sekyru na krmelec a zamával mi. Vypnul jsem motor a vystoupil. Vzduch byl štiplavý a čistý. Nadechl jsem se z plných plic.

„Další dříví, Wernere?“

Podal mi ruku. „Nikdy ho není dost. A zima člověka udržuje v kondici. Dáš si kafe?“

Vešli jsme.

Sundal jsem si bundu a čepici a posadil se ke krbu. V kouři byla cítit příjemná vůně pryskyřice.

Werner připravil moka kávu (dělal italskou kávu po horalsku: plivanec černý jako dehet, který člověku nedovolí zamhouřit oko několik týdnů) a posadil se. Z šuplíku vyndal popelník a mrknul na mě.

Werner vyprávěl, že přestal kouřit v den, kdy Herta porodila Annelise. Po smrti manželky ale, snad z nudy nebo (jak jsem si myslel) z nostalgie, začal zase znovu. Ovšem tajně, protože kdyby ho Annelise načapala s cigaretou, stáhla by ho zaživa z kůže. Přestože jsem se cítil trochu provinile, že ho v tom svou společností (a nezdrženlivostí) podporuji, v tom okamžiku, kdy Werner neh-tem palce zapaloval sirku máčenou v síře, mi tchánův tabakismus vyhovoval. Není totiž nic lepšího než podělit se o trošku toho tabáku a chlapsky si popovídat.

Vzal jsem to zeširoka. Vyměnili jsme si pár zdvořilostí. Počasí, Clara, Annelise, New York. Kouřili jsme. Vypili jsme kafe a sklenici vody z Welschbodenu na spláchnutí hořkosti.

Nakonec jsem se rozhodl, že nastal ten správný okamžik jít s pravdou ven.

„Viděl jsem vrtulník,“ začal jsem, „červenej.“

Wernerův pohled mě zrentgenoval skrz naskrz. „A říkáš si, jak by tak asi vypadal v televizi, je to tak?“

Je to tak.

Ten vrtulník by neudělal díru do světa. On by ji prorazil.

Werner odklepl popel na podlahu.

„Napadla tě někdy myšlenka, která by změnila celý tvůj život?“

Pomyslel jsem na Mikea.

Pomyslel jsem na Annelise. A na Claru.

„Jinak bych tady nebyl,“ zněla má odpověď.

„Já jsem byl mladší než ty, když mě taková myšlenka napadla. Nezrodila se náhodou. Zrodila se ze smrti. To není nikdy dobré, když se myšlenky rodí ze smrti, Jeremiáši. Ale stává se to a člověk s tím nic nenadělá. Myšlenky příjdou a basta. Někdy zase odejdou a jindy zakoření. Jako rostliny. A stejně jako rostliny rostou a rostou. Mají svůj vlastní život.“ Werner se zarazil, pozoroval špičku cigarety a pak ji hodil do krbu. „Kolik máš času, Jeremiáši?“

„Tolik, kolik budem potřebovat,“ odpověděl jsem.

„ Nix. Špatně. Máš jen tolik času, kolik ti dala tvoje žena a dcera. Pro muže musí být první myšlenkou rodina. Vždycky.“

„No jo...,“ odpověděl jsem a myslím, že jsem i trochu zrudl.

„Jestli si ale chceš poslechnout tenhle příběh, nebude to trvat dlouho. Vidíš tu fotku?“

Ukázal na zarámovanou momentku pověšenou pod krucifixem. Werner k ní přistoupil a jemně ji pohladil. Stejně jako mnoha jiným horalům, i jemu chyběl nějaký ten článek na prstech. V jeho případě to byl první článek pravého malíčku a prsteníčku.

Černobílá fotografie zachycovala pět mladíků. Ten vlevo s neposedným pramenem vlasů na čele a s batohem u nohou byl Werner.

„Bylo to foceno v roce 1950. Už si přesně nepamatuji, který měsíc. Ale je si pamatuju všechny. A také si pamatuju jejich smích. To je jedna z věcí, která stářím skoro nevyprchá. Zapomeneš na výročí, narozeniny. Zapomeneš na tváře. Naštěstí zapomeneš na bolest a utrpení. Ale smích z té doby, kdy ještě nejsi muž, ale už nejsi dítě... ten ti zůstane uvnitř.“

I když mi bylo o mnoho jar méně, věděl jsem přesně, o čem Werner mluví. Ovšem o jeho paměti jsem skutečně nepochyboval. Werner patřil k tomu druhu horalů, co jsou ztužení ocelí. Přestože měl bílé vlasy a vrásky ve tváři, nedokázal jsem ho považovat za starce.

„Život tady dole v Siebenhochu byl těžký. Ráno do školy, dolů do údolí, odpoledne až do noci pak shrbená záda na poli, na pastvinách, v lese nebo ve stodole. Já jsem měl štěstí, protože můj otec, dědeček Annelise, se zachránil ze zavaleného dolu, kdežto hodně mých kamarádů bylo sirotky a vyrůstat bez otce v Jižních Tyrolích, v těch letech, to nebyla procházka růžovým sadem.“

„To si umím představit.“

„Představit možná,“ odpověděl Werner a dál upřeně pozoroval fotografii. „Ale pochybuji, že bys to mohl pochopit. Měl jsi někdy hlad?“

Jednou mě unesl nějaký feťák a mířil mi stříkačkou na krk. A jeden můj kamarád byl pobodaný, když se vracel z koncertu na Madison Square Garden. Ale jinak nic. Nikdy jsem neměl hlad.

Tak jsem neodpověděl.

„Byli jsme mladí, nerozumní, takže šťastní, jestli mi rozumíš. Nejradši jsme lezli po horách.“ Usmál se. Něco mezi smutkem a ironií, která ale zase hned zmizela. „Tenkrát bylo tady u nás horolezectví jenom pro divný lidi a snílky. Ne jako dneska, kdy je to uznávaný sport. Vlastně jsme byli takoví pionýři, víš? Časem se horolezectví změnilo v turistiku a ta je dneska hlavním zdrojem příjmu v celé Horní Adiži.“

To byla pravda. Všude byly hotely, restaurace a lanovky, aby se zjednodušil přístup na vrcholky hor. V zimě turisté jezdili do lyžařských oblastí a v létě se věnovali túrám po lesích. A já se jim nedivím. Jakmile se zlepší počasí a nastane obleva, chtěl jsem si koupit pořádné boty a pod záminkou výletu s Clarou si ověřit, jestli se může tenhle kluk z Brooklynu vyrovnat místním horalům.

„Bez turismu,“ pokračoval Werner, „by Horní Adiže byla chudá provincie obydlená jen stárnoucími sedláky a Siebenhoch by za chvíli zaniknul. To je jasné.“

„To by bylo smutný.“

„Hodně, hodně smutné. Ale to se nestalo....“ Zamrkal. „Nicméně... Pro tehdejší lidi, hlavně pro ty odtud, chodit do hor znamenalo chodit pracovat do hor. Vodit krávy na pastvu, kácet dříví na oheň. Pěstovat. To byly hory. Pro nás ale byly zábavou. Byli jsme tak neopatrní. Až moc. Závodili jsme, kdo zleze nejstrmější stěnu, měřili si to na stopkách, navzdory špatnému počasí. A vybavení?“

Werner se plácl do stehna. „Konopné provazy. Víš, co to znamená spadnout, když jsi zajištěný konopným provazem?“

„Nemám tušení.“

„Konopí není pružné. Když spadneš s moderním lanem, s tím nylonovým a kdo ví jakým ještě, je to skoro zábava. Natáhne se a vstřebá tvojí váhu. Ale konopí, to je jiný kafe. Riskuješ ochrnutí na celý život. Nebo ještě hůř. A pak... horolezecké skoby, cepíny a všechno to ostatní bylo vyrobeno ručně místním kovářem. Železo je křehké, hodně křehké a bylo drahé. Ale my jsme neměli kino ani auta. Byli jsme vychovaní šetřit do posledního halíře. A byli jsme šťastní, že peníze můžeme použít pro lezení.“ Werner si odkašlal: „Cítili jsme se nesmrtelní.“

„Ale nebyli jste, co?“

„Nikdo není nesmrtelný. Pár měsíců po tom, co jsem vyfotil tuhle fotku, se stala nehoda. Vylezli jsme nahoru ve čtyřech. Croda dei Toni. Byl jsi tam někdy? V bellunském nářečí to znamená ,corona dei tuoni‘ [Koruna z blesků], protože když prší a padají blesky, je to představení, kdy ti naskočí husí kůže. Je to krásné místo. Ale to nedělá smrt méně hořkou. Smrt je smrt a ostatní neznamená nic.“

Četl jsem mu to ve tváři. Myslel na Hertu, která umřela se zrůdou v mozku, co ji požírala. Respektoval jsem jeho ticho, dokud nebyl znovu připraven pokračovat.

„Tři z nich to nezvládli. Já jsem se zachránil jenom proto, že jsem měl štěstí. Josef mi umřel v náručí, zatímco jsem řval a řval a volal o pomoc. Ale i kdyby mě tenkrát někdo slyšel, víš, jak daleko byla nejbližší nemocnice od místa, kde se lano přetrhlo? Dvacet kilometrů. Bylo nemožné ho zachránit. Nemožné. Čekal jsem, až si pro něj přijde smrt, pomodlil se a vrátil se zpátky. A tehdy mě napadla myšlenka. Nebo ještě lépe, ta myšlenka přišla ke mně. Po pohřbu jsme s pár dalšíma klukama zapíjeli památku mrtvých. Tady u nás, jak sis jistě už všiml, je pití normální věc. A my jsme toho večera nasávali jako houby. Zpívali jsme, smáli se, brečeli a nadávali. Když potom začalo svítat, přednesl jsem svou myšlenku. Nikdo to sice neřekl otevřeně, ale některé věci člověk nemusí slyšet na vlastní uši, pro okolní zbytek světa jsme byli jen blázni, co si o to koledovali. Takže nikdo by nám nemohl pomoct, když bychom tam nahoře byli v úzkých.“

„V nouzi jste museli spoléhat jen na vlastní síly.“

„Přesně tak, Jeremiáši. A tak jsme založili Horskou záchrannou službu pro Alpy a Dolomity. Neměli jsme peníze, neměli jsme politickou podporu a museli jsme z vlastní kapsy koupit veškeré vybavení. Ale fungovalo to.“ Werner se na mě usmál, tak jako se usmívá jen na Claru. „Jeden z nás, Stefan, koupil příručku první pomoci. Nastudoval ji a naučil nás základní techniky oživování. Dýchání z úst do úst a srdeční masáž. Naučili jsme se, jak přiložit dlahu ke zlomeninám a jak rozpoznat úraz mozku. A tak podobně. Ale to pořád ještě nestačilo. Začali sem přijíždět první výletníci, jak jsme jim tenkrát říkali, a s nimi nezkušení a špatně vybavení lidé, takže našeho zásahu bylo potřeba stále častěji. A všechno pěšky, po svých. První dodávku jsme koupili v roce 1965, takovou rachotinu, která nás ovšem stejně mohla dovézt jen do určitého místa. Dál jsme museli zase postaru, po svých. Nosili jsme na zádech nejen zraněné, ale často i mrtvé.“

Představoval jsem si to a jezdil mi mráz po zádech. Musím ale přiznat, že to nebylo jen hrůzou z celého toho vyprávění, ale také proto, že i já, stejně jako Werner, jsem měl v hlavě svou myšlenku.

„Přišli jsme, našli mrtvolu, pomodlili se a pak nejstarší z naší skupiny dal kolovat lahvičku koňaku nebo pálenky, každý si loknul a nejmladší si naložil mrtvolu na záda. Vraceli jsme se na základnu, což nebylo nic jiného než bar v Siebenhochu, jediné místo, kde byl telefon.“

„Kurva,“ zašeptal jsem.

„Abych to zkrátil. Sem do Siebenhochu dorazil turismus začátkem devadesátých let, když dostal Manfred Kagol nápad s Centrem pro návštěvníky, ale už v osmdesátých letech měli v ostatních údolích dost práce, aby stačili rostoucí poptávce turistů. Turisté přinášejí peníze. A když začnou kolovat peníze, to víš dobře sám, dorazí i politici, a máš-li trochu filipa, můžeš si politiky pěkně omotat kolem prstu.“

Rozhodně bych se nechtěl ocitnout v kůži politika, co se snažil obalamutit Wernera Maira.

„A tak přišly fondy. Uzavřeli jsme dohodu s Civilní obranou a s Červeným křížem. Koncem sedmdesátých let jsme se obrátili na armádu kvůli vrtulníku. Výsledek byl fantastický. Jestliže před tím nehodu přežili tři ze sedmi zraněných, s vrtulníkem to bylo šest z deseti. To nebylo špatné, co?“

„To bych řekl!“

„Ale my chtěli víc. Za prvé,“ počítal Werner a zdvihl palec, „chtěli jsme vrtulník, který by nám byl k dispozici po celou dobu, aniž bychom museli pokaždé zápasit s náladami kdejakého důstojníka.“ K palci se přidal ukazovák. „Chtěli jsme zvednout tu statistiku. Nechtěli jsme mít víc mrtvých. Takže...“

„Jste chtěli lékaře na palubě.“

„Přesně tak. Vrtulník zkrátí čas a lékař stabilizuje pacienta. První vrtulník se nám podařilo získat v roce osmdesát tři. Byl to Alouette, což byly v podstatě dvě k sobě svařené trubky a motor ze sekačky na trávu. Přesunuli jsme základnu odtud do Pontives u Ortisei, protože tam jsme mohli postavit hangár a heliport. Lékař na palubě dorazil později po tom, co jsme s Hertou odešli ze Siebenhochu.“

„Jak to?“

Werner se ušklíbl. „Městečko začalo vymírat. Turismus nebyl ještě rozjetý. Centrum pro návštěvníky bylo zatím pořád jen myšlenkou v hlavě Manfreda... Vidíš, jak se pořád vracíme k těm myšlenkám? A já měl malou dceru, která musela jíst.“

„Mohl jsi zůstat a dělat zachránce...“

„Pamatuješ si, co jsem ti řekl na začátku celého tohodle vyprávění?“

„No, já...,“ zmateně jsem koktal.

„Muž musí mít pouze jednu prioritu. Svou rodinu. Když se narodila Annelise, já jsem sice nebyl ještě starý, ale taky už ne žádný mladík. Pravda, Herta byla o dvacet let mladší než já a byla zvyklá být v noci sama, když jsem lezl po horách a zachraňoval horolezce, ale příchod naší dcery všechno změnil. Stal se ze mě otec, chápeš?“

Ano, to jsem chápal.

„Jeden přítel mi našel práci v tiskárně v Cles u Trenta a tak jsme se přestěhovali, když bylo Annelise jen pět měsíců. Teprve když skončila základní školu, rozhodli jsme se vrátit. Vlastně to byla ona, kdo na tom trval. Milovala tohle místo. Pro Annelise to sice bylo jen místo na prázdniny, ale nějak jí to tu prostě přirostlo k srdci. A jak se říká, zbytek už je jen...“

„Historie.“

Werner se na mě dlouze zadíval. Zkoumavě. Viděli jste někdy dravce? Tak Werner měl přesně ten pohled. Říká se tomu charisma.

„Jestli jsi opravdu přesvědčený, že chceš udělat to, co máš v hlavě, můžu zavolat pár lidem. Pak už bude jen na tobě, aby sis zasloužil jejich respekt.“

Myšlenka.

Měl jsem to už celé v hlavě. Střih. Voice over. Všechno. Faktuál jako Road Crew, ale zasazený tam nahoru, mezi ty hory, s muži Záchranné služby pro Alpy a Dolomity. Věděl jsem, že Mike bude nadšený. A měl jsem už i název. Jmenovalo by se to Mountain Angels a byl by to úspěch. To jsem věděl.

Cítil jsem to.

„Ale musím tě varovat. Nebude to takové, jak si představuješ, Jeremiáši.“

Hlas Bestie

1.

Několik dní poté jsem si o tom promluvil s Annelise. Pak jsem zavolal Mikeovi. Ne, nebyl to vtip. A ano, byl jsem, kurva, génius. Vždycky jsem to věděl, ale stejně, díky.

4. dubna přijel do Siebenhochu Mike. Na hlavě měl naraženou beranici a kolem krku šálu jako Harry Potter. Clara tleskala: „Strejda Mike! Strejda Mike!“ jak to dělávala od doby, kdy byla ještě úplně malinká, na což byl můj společník náležitě hrdý.

6. dubna, nadupaní jako první řada při Super Bowlu, jsme začali točit Mountains Angels v Pontives, Val Gardena, kde byla základna Záchranné služby pro Alpy a Dolomity.

2.

Základna v Pontives nebyla nic jiného než dvoupatrová budova ponořená v zeleni. Moderní dům s veškerým komfortem, čistý a uklizený.

Moše Gostner, který zaujal Wernerovo místo šéfa Záchranné služby pro Alpy a Dolomity, nám všechno ukázal a představil svůj tým. Lidi, kteří zachránili tolik životů, že za tím číslem by bylo několik nul.

Nebudu vám lhát: byli jsme vyděšení.

Smažili jsme se ve vlastním potu až do deseti ráno, kdy se šumění ve vysílačce změnilo v jednotvárný hlas.

„Táta Charlie Záchranné službě pro Alpy a Dolomity.“

Táta Charlie bylo velitelské stanoviště.

„Tady Záchranná služba pro Alpy a Dolomity, mluv, táto Charlie,“ odpověděl Moše a naklonil se k mikrofonu.

„Máme tu turistu na východním svahu Secedy. Kousek od boudy Margheri. Přepínám.“

„Rozumím, táto Charlie, končím.“

Když se blížilo datum natáčení, měl jsem už v hlavě natočený celý film, ve kterém svalovci jako z Navy Seals skákali z jednoho místa na druhé jako kuličky flipperu, poplach na plné pecky, blikající červená světla a hlášky typu: „Hněte sebou, slečinky, hejbněte prdelí!“

A ono nic. Žádný rozruch.

Brzy jsem měl pochopit proč. Hory jsou tím posledním místem, kde ještě platí rozdíl mezi pravomocnou autoritou a tou přirozenou.

Toho 6. dubna jsem ale neměl čas na to, abych byl zklamaný. Moše Ploner (pomalými pohyby, které mi připadaly dokonce přehnané) se otočil na Mikea.

„Chceš jet s náma?“

Mike se pomalu zvedl ze židle. Opatrně si naložil kameru Sony na rameno. Vyděšeně se na mě podíval a nastoupil do vrtulníku EC 135, jehož řev vystoupal o oktávu. Došel jsem ke dveřím hangáru právě včas, abych byl zasažen proudem vzduchu startujícího vrtulníku, který mnou mrštil zpátky, a vmžiku byl červený EC 135 pryč.

Vrátili se asi za třicet minut. Pro tým Záchranné služby pro Alpy a Dolomity to byla rutinní záležitost. Vrtulník dorazil na místo, lékař zkontroloval zranění (vymknutí kotníku), nešťastník byl dopraven na palubu a pak vyložen v nemocnici v Bolzanu, poté EC 135 opět vzlétl a na cestě zpátky zažil Mike křest vzduchem.

„Zahráli jsme si trochu na Luftwaffe a Mike...,“ chechtal se Christopher, lékař na palubě, a ukázal sáček plný zvratků, zatímco můj společník, bílý jako damaškový ubrousek, utíkal na záchod.

Vítáme vás u Záchranné služby pro Alpy a Dolomity.

3.

Dva následující měsíce se v mé paměti promítají jako zrychlený film. Zejména tváře zraněných se mi prolínají jedna s druhou.

Vrtulník startující za téměř nulové viditelnosti, popichování mezi Mikem a pilotem EC 135 Ismaelem (Ismael byl bratr Mošeho, je vidět, že máma a táta Plonerovi byli fanoušky Bible): „Neříkal jsi, že pro let je zapotřebí viditelnost dvě stě metrů?“ „Ale tohle je viditelnost dvě stě metrů. A když zavřu vobě voči, tak možná i tři sta.“

Hrůza v očích kluka, ztuhlého záchvatem paniky. Bolest pastevce se zlomenou nohou zavalenou balvany. Napůl zmrzlý turista. Pár, který se ztratil v mlze. Nekonečně zlomených kostí, vychýlených pánví, zničených kloubů, krve a potu. Hodně slz, málo poděkování. Mike, co spí v noci čtyři hodiny a je zničený adrenalinem. Hlášení vysílačkou, která člověku sevřou žaludek. Mike poštípaný třinácti různými druhy komárů. Moje zasvěcovací zkouška: být mumifikován ve vakuovém pytli a ponechán v něm, abych pocítil opojení klaustrofobií. Mike, co kroutí hlavou, a říká mi ne, lepší je rozhovor nedělat, nehodí se to. Přání „duchovní záchranné pomoci“, které člověka ničí ve dne v noci.

A pochopitelně, pravidla.

Muži ze Záchranné služby pro Alpy a Dolomity měli jen jednoho proroka (Moše Plonera), ohnivý vůz k dosažení Království nebes-kého (vrtulník EC 135) a alespoň dvě stě tisíc ústně předávaných pravidel. Bylo těžké si je všechna zapamatovat. Pravidla se objevovala jako houby po dešti.

To nejpodivnější (a vlastně i nejděsivější) bylo pravidlo oběda. Bylo úplně jedno, jestli je sedm ráno nebo čtyři odpoledne, v okamžiku, kdy se zasedne za stůl, zazvoní poplach a tým musí vyrazit. Poprvé jsem si řekl, že je to jen náhoda. Podruhé jsem si pomyslel, že to je vtipné řízení osudu. Podesáté a dál jsem začal spílat Bohu a vesmírné entropii. Po dvou měsících natáčení jsem si toho už ani nevšímal.

Prostě to bylo tak a nemělo cenu se tím zabývat.

Pravidlo oběda pro mě jakožto autora, který se přímo nezúčast-ňoval akcí (řečeno nesmrtelnými slovy Mikea McMellana: „Ty musíš akorát, kurva, přemejšlet, jak tohle celý převyprávět, protože vo zbytek se postará Sony“), přinášelo mnohé nečekané výhody. Bzučák poplachu se rozezvučel, tým sešel do hangáru, vrtulník vzlétl a já v klidu a pohodlně v křesle před vysílačkou dojídal zmrzlinu nebo dortíky po všech ostatních. Pero tloustne víc než kamera.

Tak tomu bylo až do oběda 15. září.

4.

Na Mikeovi už byla několik dní znát pořádná únava. Byl bledý a nervózní.

První akce toho dne proběhla hladce. Počasí bylo dobré a milánský turista měl akorát trochu strach a představu, že vrtulník záchranné služby je něco jako taxík, kterým se dá pohodlně dostat do údolí. Druhá akce byla jako přes kopírák, jenom nešlo o Corno Bianco (Bílý roh), ale muselo se letět až k Sassolungo (Dlouhému kameni).

Když se Mike vrátil z druhé akce, všiml jsem si, že se sotva vleče. Vyměnil baterii na kameře (naše první pravidlo) a zhroutil se na židli. Se Sony přimáčknutou na hrudi okamžitě usnul.

Kolem jedné, kdy nám všem už pěkně kručelo v břiše, se Moše rozhodl, že se pokusíme opět vyzvat na souboj pravidlo oběda. Guláš. Brambory. Štrúdl. Ke štrúdlu jsme se už nedostali. Škoda, protože vypadal opravdu vábně.

Poplach se spustil, sotva jsme si nandali na talíře. Mike vstal, popadl kameru a lapaje po dechu, znovu padl na židli.

To Christopherovi stačilo, aby vyřkl diagnózu: „Paralen, teplou deku, maminčin vývar a dobrou noc.“

Mike vstal a zakroutil hlavou. „Je mi dobře. No problem.“

Než si stačil dát kameru na rameno, byl u něho Moše a popadl ho za ruku.

„Ty nepojedeš. Pošli jeho, jestli chceš. Ale ty v tomhle stavu do vrtulníku nenastoupíš!“

Ten on jsem byl já.

Domluvil, otočil se a scházel dolů po schodech.

Mike a já jsme chvíli na sebe zírali. Snažil jsem se působit sebejistě. „Dej mi tu Sony, kámo, přivezu ti Oskara.“

„Oskaři se dávaj za filmy,“ zamumlal Mike, „my děláme televizi, Salingere.“

Zdráhavě mi podal kameru. Byla těžká.

„Prostě jen drž zmáčknutý tlačítko REC.“

„Amen.“

Hlas Christophera ze schodů: „Tak jdeš?“

Šel jsem.

Nikdy jsem v EC 135 neseděl. Místo, které bylo vyhrazeno pro Mikea, bylo miniaturní. Vrtulník EC není takový ten dopravní kolos, který známe z filmů. Je malý, svižný a výkonný. Nejlepší možný pro záchranné účely mezi vrcholky Dolomitů, ale zatraceně nepohodlný, potřebujete-li z něj natáčet.

Když Ismael přidal plyn, měl jsem žaludek v krku. Nejen kvůli zrychlení. Klidně tomu říkejte strach. Ani dívat se z okénka mi vůbec nepomohlo. Viděl jsem základnu v Pontives, jak se zmenšuje, a několikrát jsem naprázdno polknul, abych nezačal zvracet. Manny, zachránce sedící vedle mě, mi stiskl ruku. Byla obrovská jako moje předloktí. Bylo to gesto horalů, které znamenalo: klid. A věřte mi, ono to fungovalo.

Najednou žádný strach: jenom nebe. Průzračné.

Bože, bylo to krásné.

Christopher na mě mrknul a dal mi znamení, abych si vzal sluchátka.

„Tak jak je, Salingere?“

„Paráda.“

Chtěl jsem ještě něco dodat, ale Mošeho hlas mě přerušil.

„Záchranná služba pro Alpy a Dolomity tátovi Charliemu,“ chraptěl do vysílačky. „Máte pro nás nějaké informace?“

Začal jsem natáčet a doufal, že moje chabé zkušenosti nezpůsobí Mikeovi vyrážku, až tyhle záběry uvidí.

Uměl pěkně otravovat, když chtěl.

„Tady táta Charlie. Jde o německou turistku na Ortlesu,“ chraptěl hlas z centrály na stoosmnáctce naší vysílačky, „spadla do rozsedliny ve třech tisících a dvě stě metrech. Na Schuckrinne.“

„Rozumím, táto Charlie. Budeme tam...“

„...za sedum minut,“ řekl Ismael.

„...za sedum minut. Končím.“

Moše odložil vysílačku a otočil se ke mně. Zvedl jsem kameru a udělal mu pěkný velký detail.

„Viděl jsi někdy Ortles?“ zeptal se mě.

„Jenom na fotce.“

Moše přikývl. „Bude to pěkná akce, uvidíš.“

Otočil se zpátky a už mi nevěnoval pozornost.

„Co to je Schuckrinne?“ zeptal jsem se Christophera.

„Je několik cest, jak se dostat na vrchol Ortlesu,“ odpověděl a zvážněl. „Ta nejjednodušší je normální cesta ze severu. Člověk musí být vytrénovaný, protože to není žádná sranda, ale když nejsi připravený, tak na ledovec nelezeš, ne?“

„Jednou jsme odtamtud vyzvedávali chlápka ve vietnamkách,“ smál se do interfonu Ismael.

„Ve vietnamkách?“

„Jo. Ve třech tisících metrech,“ hihňal se. „Lidi sou divný.“

S tím jsem tedy souhlasil.

Christopher pokračoval ve vysvětlování. „Schuckrinne je ta nejhorší cesta. Skála se drobí, místy je sklon až pětapadesát stupňů a led... Nikdy nevíš, co se tam stane. Je to zatracený místo i pro ty nejlepší horolezce. Táta Charlie říkal, že ta turistka skončila v rozsedlině. To je hodně špatný.“

„Proč?“

„Protože by mohla mít zlomenou nohu. Nebo taky obě. A možná i pánev. Mohla se uhodit do hlavy. A pak, dno takový ledovcový rozsedliny, to je fakt blbý. Je tam voda. Vypadá to jako...“, Christopher hledal ten správný výraz, „vypadá to, jako když jsi ve sklenici s ledovou tříští.“

„A proto to taky bude pěkná sranda,“ řekl Ismael a přímo na kameru se usmál tím svým nezaměnitelným úsměvem, napůl opuštěného štěněte a napůl zlomyslného raubíře.

Další pravidlo záchranné služby: Nic není těžké. Nikdy. Protože, jak říkával Moše Ploner: „Těžký je jenom to, co neumíš.“ Tedy: je-

-li to těžké, zůstaň doma.

Pomyslel jsem si, že by bývalo mnohem lepší, kdyby německá turistka dodržovala tohle Mošeho pravidlo. Vůbec mě nenapadlo, že i já bych měl to zatracené pravidlo dodržovat.

O sedm minut později poletoval EC 135 nad bílým výběžkem Ortlesu. Nikdy před tím jsem ledovec neviděl a připadal mi nádherný.

Velmi brzo jsem měl změnit názor.

Moše otevřel dveře a zasáhl mě proud ledového vzduchu.

„Tady ji máme.“

Snažil jsem se natočit místo, kam šéf záchranné služby ukazoval.

„Vidíš tu rozsedlinu? Tam je ta turistka.“

Nechápal jsem, jak si může být Moše tak jistý, že se jedná právě o tuhle rozsedlinu. Tím směrem byly nejméně tři nebo čtyři.

EC 135 vibroval jako mixér. Klesl o několik stovek metrů, až Sony zaostřila na stopy, které Mošeho oči uviděly mnohem dřív než já. Řada šlépějí ve sněhu, které náhle končily.

EC 135 se zastavil.

„Nepřistaneme, mládeži. Nejde to,“ řekl Ismael.

Zůstal jsem s pusou dokořán.

Ismael nebyl jen pilot. Byl to svatý patron všech pilotů vrtulníků. Na záběrech Mikea jsem ho viděl přistávat („parkovat“, jak říkával) na vrcholcích jen o něco větších než kapesník, surfovat na vzdušných proudech, které by zlámaly vaz i Rudému baronovi a také řídit EC 135 tak blízko skalní stěny, až to vypadalo, že se o ni každou vteřinou vrtule roztříští. A nikdy neztratil ten svůj úsměv malého raubíře. Tak. A tenhle samý Ismael byl teď znepokojený.

To ne!

„Manny? Spustíš se navijákem. Vezmeš ji a oba vás vytáhneme přímo nahoru. Nikdo nebude vystupovat. Je hnusný teplo. A k to-mu tenhle vítr...“

Nechápal jsem to. Vždyť jsme byli na ledovci, ne? Led je přece studený. Nebo ne? Co to, kruci, znamená „hnusný teplo“? A co s tím měl společného vítr?

Nebyl ale čas na otázky. Manny si už jistil naviják.

Díval jsem se na něj a srdce mi bilo jako zvon. A tak zatímco vrtulník EC 135 vrčel mezi dvěma skalními výběžky nad puklinou v ledu, z mých úst vyšla slova, která měla změnit celý můj život.

„Můžu dolů s tebou?“

Manny, stojící na stupátku vrtulníku, se podíval na Mošeho, který už svíral v pravé ruce s koženou rukavicí naviják.

„Cože?“

„Můžu dolů s Mannym? Všechno to natočím.“

„Nemůžeme vytáhnout nahoru tři lidi. Je hroznej vítr,“ řekl Ismael. „A taky teplota je...“

Do prdele s teplotou.

Do prdele se vším. Já chtěl dolů!

„Můžu zůstat dole. Nejdřív Manny vytáhne tu turistku a pak mě.“

Jak snadné.

Moše váhal. Manny se usmál. „Podle mě by to šlo.“

Moše se na mě zadíval.

„Oukej,“ souhlasil neochotně . „Ale hněte sebou.“

Vstal jsem ze svého místa (už to nebylo Mikeovo místo, bylo to moje místo), Christopher mi podal popruhy, oblékl jsem je a připoutal se k Mannymu. Vyklonili jsme se ze dveří, nohy namířené na sanici vrtulníku. Christopher mi ukázal zvednutý palec. Manny mě lehce poklepal na helmu.

Tři, dva, jedna.

Pohltilo nás prázdno.

Měl jsem strach. Ne, já neměl strach. Byl jsem vyděšený. Ne, nebyl.

Určitě jsem se nikdy v životě necítil tak živý.

„Deset metrů...,“ slyšel jsem odpočítávat Mannyho.

Podíval jsem se pod sebe.

V puklině byla příliš velká tma na to, aby bylo něco vidět. Namířil jsem kameru a točil dál.

„Jeden metr.“

Manny se podepřel o hřeben rozsedliny.

„Stop.“

Naviják se zastavil.

Manny rozsvítil světlo, které měl na helmě. Paprsek prořízl temnotu. Spatřili jsme ji okamžitě. Žena měla na sobě zářivě oranžovou bundu. Byla opřená o stěnu ledovce. Zvedla ruku.

„Je to třicet metrů, Moše,“ řekl Manny. „Pomalu dolů.“

Naviják začal opět bzučet.

Viděl jsem, jak duhový povrch Ortlesu mizí, a oslepl jsem, zatímco Manny kontroloval naše spouštění. Několikrát jsem zavřel a zase otevřel oči, abych si zvykl na tmu.

„Pět metrů,“ řekl Manny.

„Tři.“

Tam dole byl takový podivný jas. Sluneční světlo se lámalo na tisíc záblesků, které šálily zrak a tvořily duhové kruhy a jiskry.

Dno pukliny, široké dva a půl metru, bylo pokryté vodou. Ve vodě, přesně jak to řekl Christopher, plavaly různě velké kusy ledu. Bylo to opravdu jako skončit ve sklenici s ledovou tříští.

„Stop.“

Manny si odjistil popruhy a pak i ty moje.

Byl jsem po kolena ponořen v ledové vodě.

„Jste tu sama, paní?“

Zdálo se, že žena otázce nerozumí.

„Moje noha.“

Zadrmolila.

„Je v šoku,“ vysvětlil mi Manny. „Posuň se, jak nejvíc můžeš. Musíme si pospíšit.“

Přitiskl jsem se zády na ledovou stěnu. Dech se srážel do malých obláčků. Doufal jsem, že neskončí v záběru.

Turistka se podívala na Mannyho a pak na svou nohu.

„Hrozně to bolí.“

„Vidíte ten vrtulník? Tam je lékař, který vám dá injekci proti bolesti.“

Žena sténala a vrtěla hlavou.

Manny se zajistil na lano navijáku, pak za ně zatáhl a zajistil také popruhy na ženě.

„Naviják, Moše.“

Naviják je oba zvedl.

Žena zařvala z plných plic. Potlačil jsem nutkání zacpat si uši. Kdybych tak učinil, kamera by skončila v ledové tříšti a to by mě pak určitě Mike zabil.

Pomalu a hodně bolestivě.

Navíjení šlo jako po másle. Lano bylo rovné a vypadalo jako namalované čínskou tuší.

Viděl jsem Mannyho a ženu, jak stoupají, stoupají, až konečně vystoupali nad rozsedlinu.

Zůstal jsem sám.

5.

Co v tom okamžiku ukazují záběry ze Sony?

Stěny pukliny. Odlesky mizící v absolutní černi. Světelný paprsek kamery lámající se z jedné strany na druhou, někdy zpomaleně a jindy až hystericky. Duhové krychličky plovoucí v kaluži kolem mých nohou. Odraz mé tváře v ledu. Nejprve se usmívá, pak zpozorní, jako když se pokouší poslouchat něčí rozhovor. Na konec zkroucená úšklebkem, oči zvířete v pasti, rty promodralé zimou stažené přes zuby v grimasu, která mi nepatřila. Středověká maska smrti.

A nad tím vším: hlas Ortlesu. Praskání ledu. Syčení masy Ortlesu, který se hýbal jako po celých těch dvě stě tisíc let.

Hlas Bestie.

Manny, co znepokojeně sjíždí dolů. Několikrát zopakované moje jméno.

Výkřik Boha, který polykal Mannyho.

Plynutí vteřin, které už nemá žádný význam. Hrůzné vědomí toho, že čas ledovce není časem lidským. Je to čas vetřelce. Nepřátelský.

Je tma.

Propadl jsem se do temnot, které pohlcují světy. Nacházel jsem se na kraji hlubokého vesmíru. Jediná, nekonečná, nikdy nekončící přízračně bělostná noc.

Tři písmena: tma. Čtyři písmena: chlad.

Nakonec, záchrana.

„Hnusný teplo,“ řekl Moše. Hnusný teplo znamenalo: lavina. Výkřik Boha. A lavina si vzala Mannyho. A s Mannym, přes lano navijáku, popadla Bestie EC 135, stáhla jej na zem a rozmáčkla jako obtížný hmyz. Proč Moše nepřeřízl lano navijáku? Kdyby tak učinil, Mannyho by to stáhlo, ale lavině by se nepodařilo spolknout i vrtulník. Tu otázku si kladli karabiníci a kladli si ji i novináři. Ne však záchranáři, kteří mě dostali ven. Oni věděli. Všechno stojí v pravidlech.

Lano navijáku se nikdy nesmí přeříznout, protože horám se nikdo na pospas nenechá. V žádném případě. Tak to je a tak to má být.

Z Mošeho, Ismaela, Mannyho, Christophera a turistky nezbylo nic. Běsnění laviny, která se utrhla vinou tepla a větru, je rozmetalo tak, že jejich těla byla k nepoznání. Z EC 135 zbyl červený vrak dole v údolí.

Nehoda na Ortlesu však neznamenala konec Záchranné služby pro Alpy a Dolomity, stejně jako neznamenala konec mého příběhu.

Jak už jsem řekl, sedm písmen.

Začátek.

Před dvě stě osmdesáti miliony let

1.

Moje tělo reagovalo na léčbu dobře. Zůstal jsem v nemocnici méně než týden. Nějaký ten steh, pár infuzí na podchlazení a nic víc. Ty horší rány jsem měl uvnitř. PTSP, stálo v mém chorobopisu. Posttraumatická stresová porucha.

Ještě než jsme se rozloučili podáním ruky a větou „opatrujte se“, tak mi lékař ze San Maurizia v Bolzanu předepsal psychofarmaka a léky na spaní, a kladl mi na srdce, abych je pravidelně užíval. Je pravděpodobné, podotkl a díval se mi při tom do očí, že v nejbližší době budu trpět nočními můrami a lehkými záchvaty paniky, doprovázenými flashbacky, stejně jako váleční veteráni ve filmech.

Lehké záchvaty paniky?

Byly okamžiky, kdy mi hlas Bestie (moje flashbacky byly zvukové, nikdy jsem, díky Bohu, neměl halucinace) zaplnil celou hlavu, a to s takovou silou, že jsem si musel lehnout na zem, hlavu sevřenou do dlaní a brečel jsem jako dítě. Přesto jsem si přísahal, že se obejdu bez psychofarmak a že prášky na spaní si vezmu jen v nejhorším případě. Kterýkoliv i ten nejnezkušenější psycholog by vytušil, o co mi ve skutečnosti šlo. Chtěl jsem trpět. A chtěl jsem trpět, protože jsem musel. Musel? Samozřejmě. Pošpinil jsem se tou nejhorší vinou.

Přežil jsem.

Zasloužil jsem si trest.

Teprve mnohem později jsem pochopil, že jsem netrestal jen sám sebe. Ubližoval jsem i Annelise, která během několika dní zestárla o mnoho let a propukala v pláč pokaždé, když mě viděla bloumat bezcílně domem. A co je horší, ubližoval jsem i Claře. Byla najednou mlčenlivá a trávila hodiny zavřená ve svém pokoji, ponořená v obrázkových knížkách a kdo ví jakých myšlenkách. Málo jedla a pod očima měla kruhy, jaké by nemělo mít žádné dítě.

Annelise a Werner se mi snažili pomoct všemi možnými způsoby. Werner se mnou chodil kouřit za dům nebo jsme se projížděli džípem, abych se nadýchal čerstvého vzduchu. Annelise se mě snažila probrat různými pamlsky, místními drby, mými oblíbenými dévédéčky, a dokonce nejprovokativnějším spodním prádlem, co měli v obchodě. Její marné pokusy vzkřísit mě pomocí sexu byly ponižující pro nás oba.

Sedával jsem apatický ve svém oblíbeném křesle a pozoroval zlátnoucí stromy a nebe, co nabývalo typickou podzimní barvu tohoto kraje, zářivou nafialovělou modř. Když slunce zapadlo, chodíval jsem si lehnout. Nejedl jsem, nepil a snažil se na nic nemyslet. Při sebemenším pohybu jsem se lekal. Pořád jsem slyšel ten zvuk. To proklaté syčení. Hlas Bestie.

Jestliže dny bývaly hrozné, noci bývaly ještě horší. Probouzel mě můj pronikavý křik a byl jsem si jistý, že všechno, co se stalo po 15. září, bylo jen jeden velký omyl. Jako by se svět rozdělil ve dví. Jedna část, ta chybná, které jsem říkal svět A, plynula dál, jako by se nic nestalo, kdežto ta správná část, svět B, skončila 15. září ve čtrnáct hodin dvacet dva minut nekrologem Jeremiáše Salingera.

Vzpomínám si na den, kdy za mnou přišel Mike. Byl bledý a kolem očí měl rudé kruhy. Vysvětlil mi, co by chtěl udělat, a probrali jsme to. Síť Mountain Angels vyškrtla, ale mohli bychom použít natočený materiál jako dokument o Záchranné službě pro Alpy a Dolomity a o tom, co se v rozsedlině Ortlesu stalo. Můj společník měl už i vymyšlený název: V útrobách Bestie. Trochu nevkusné, ale výstižné. Dal jsem mu své požehnání, doprovodil ho ke dveřím a tam jsem se s ním rozloučil slovem: sbohem.

Mike to vzal jako žert, ale já byl úplně vážný. To bylo naposled, co se Batman s Robinem sešel. Byl jsem uvězněn v pekelné smyčce, ze které, jak jsem byl přesvědčený, se dalo dostat jen dvěma způsoby. Vybouchnout, nebo se vrhnout ze skály. Vybouchnout znamenalo ublížit Annelise nebo Claře. To ani za nic. A jako správnému idiotovi uzavřenému v jeho raněném egu se mi druhá možnost jevila méně bolestivá. Dokonce jsem si už představoval kde, jak a kdy.

Takže: sbohem, kámo. Sbohem všichni.

Pak, v půlce října, přišla Clara.

2.

Byl jsem utopený v křesle, v pravé ruce sklenici už zteplalé vody, v levé jsem svíral prázdnou krabičku od cigaret a přemýšlel o nekonečnosti. Clara se mi posadila na kolena, knížku přitisknutou k hrudi, jak to dělávala, když chtěla, abych jí četl. S obtížemi jsem zaostřil na její tvářičku.

„Ahoj, maličká.“

„Ahoj, čtyři písmena.“

To byla nejoblíbenější Clařina hra. Hra na čísla a písmena.

Přinutil jsem se usmát.

„Poslední písmeno je bez čárky?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak.“

„T-á-t-a,“ řekl jsem a opět mě překvapilo, jak mi to ještě pořád zní divně, když mě takhle osloví. „Co to máš?“

„Osm písmen.“

„Slabikář?“

Clara zavrtěla hlavou a její vlasy se změnily v blonďatý obláček. V nose mě zašimrala vůně šamponu a něco se mi pohnulo v hrudi.

Náznak tepla. Jako oheň v dálce při sněhové vánici.

„Špatně,“ odpověděla rozhodně.

„Určitě to není slabikář?“

„Je to p-r-ů-v-o-d-c-e.“

Přepočítal jsem si to na prstech. Osm písmen. Nepodváděla.

Usmál jsem se skoro přirozeně.

Clara si dala prst před pusu. Gesto, které zdědila po své matce. „Teploměr ukazuje sedmnáct stupňů. Sedmnáct stupňů v tuhle hodinu, to není zima, viď, čtyři písmena bez čárky?“

„Ne, to není zima.“

„Máma říkala, že sis ublížil na hlavě. Uvnitř hlavy,“ opravila se. „Proto jsi pořád smutný. Ale nohy máš ještě v pořádku, viď?“

Přesně tak. Táta si ublížil uvnitř hlavy, a proto je pořád smutný.

Začal jsem ji houpat na kolenou. Brzo ji takové houpání bude nudit a za několik let dokonce uvádět do rozpaků. Čas letěl, moje dcera rostla a já trávil dny pozorováním, jak venku padá listí.

„Myslím, že ano, pět písmen.“

Clara svraštila čelo a soustředěně počítala na prstech.

„Maličká jich má sedum.“

„Dcera jich má pět. Bod pro mě, dcera.“

Clara po mně šlehla pohledem (nesnášela prohru) a otevřela průvodce. Všiml jsem si, že v něm byly roztomilé záložky.

„Máma nám udělá housky, vezmeme si vodu, ale ne moc, protože nerada čůrám v lese,“ vysvětlila mi šeptem. „Bojím se pavouků.“

„Pavouci,“ zvolal jsem a málem se zadusil něhou. „Fuj!“

„Ano. Fuj! Vyrazíme odtud,“ zapíchla prst do mapy, „Tady zatočíme. Vidíš? Tam, co je to jezírko. Možná už bude zamrzlý.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podstata zla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.