Dark Wild Night

Copyright © Lauren Billings, Christina Hobbs, 2015

Translation © Květa Oakland, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN EPUB 978-80-7565-087-0

ISBN MOBI 978-80-7565-088-7

Pro Eddieho, našeho Supermana

První kapitola

Lola

Zatímco nás recepční vede dlouhou mramorovou chodbou, představuju si, jak by tahle scéna vypadala v komiksu: její patnácticentimetrové podpatky, nohy táhnoucí se donekonečna, boky pohupující se sem a tam s každým krokem.

Doleva.

Doprava.

Doleva.

Benny, můj agent, se ke mně nakloní a zašeptá: „Nebuď nervózní.“

„Nejsem,“ zalžu, ale on si jen odfrkne a narovná se.

„Už je to všechno schválené, Lolo. Jdeš to jenom podepsat, ne někoho ohromit. Usměj se! Dnešek má být sranda.“

Přikývnu a snažím se přesvědčit svou mysl k souhlasu – Podívej na tu kancelář! Na ty lidi kolem! Ta jasná světla! To obří město! – ale je to k ničemu. Razora Fishe kreslím už od dvanácti a každičká vteřina tvoření pro mě byla sranda. Sterilní chodba lemovaná prosklenými vitrínami a nablýskanými filmovými plakáty, kterou musím projít, abych podepsala sedmistránkovou smlouvu o filmovém provedení, je noční můra.

Žaludek mám zaražený až v krku, a tak se raději vrátím do toho bezpečného místečka v hlavě.

Doprava.

Doleva.

Dlouhé nohy sahající až do oblak.

Recepční zastaví u dveří a otevře je. „A jsme tu,“ prohlásí.

Kanceláře studia jsou neuvěřitelně luxusní; celá budova mi připadá jako moderní ekvivalent zámku. Všechny stěny jsou z naleštěného hliníku a mramoru; všechny dveře ze skla. I nábytek je mramorový nebo z černé kůže. Benny nás sebevědomě uvede dovnitř, rázně přejde místnost, aby si potřásl rukou se zástupkyněmi firmy na druhé straně stolu. Jdu za ním, ale když pustím těžké skleněné dveře, zhoupnou se a zabouchnou se za mnou s ostrým gong, když se sklo setká s kovovým rámem. Ten zvuk se rozlehne místností a přidají se k němu dva zrychlené nádechy od žen na druhé straně stolu.

Kruci.

Za poslední tři měsíce jsem viděla dost svých fotek v trapných situacích na veřejnosti, aby mi bylo jasné, že v tuhle chvíli nevypadám vyděšeně. Neschovávám hlavu a neomlouvám se; nehrbím se ani sebou netrhnu, když dveře tak hnusně prásknou. Jako by mě na místě drželo tisíc provázků. Rozrušení umím skrývat výborně.

New York Times napsaly na Razora Fishe úžasnou recenzi, ale během interview jsem jim prý připadala „lhostejná“. Sobě jsem přitom přišla „oduševnělá“ a „zábavná“. Los Angeles Times popsaly náš telefonický hovor jako „sérii dlouhých zamyšlených pauz, které doprovodily jednoslovné odpovědi“. Já jsem se svěřovala svému kamarádovi Oliverovi hned po zavěšení, že mám strach, že jsem žvanila zbytečně moc.

Otočím se, abych se podívala na zástupkyně firmy. Vůbec mě nepřekvapuje, že obě ženy vypadají stejně uhlazeně jako sídlo firmy. Ani jedna z nich můj neněžný příchod neokomentovala, ale přísahám, že se echo té šílené rány rozléhalo po místnosti celou dobu, co jsem šla ode dveří ke stolu.

Benny na mě mrknul a pokynul mi, abych se posadila. Odsunula jsem koženou židli, upravila si šaty a opatrně jsem se posadila.

Ruce se mi třesou, srdce divoce buší. Několikrát dokola počítám do dvaceti, abych nezpanikařila.

Na políčku je dívka se zdviženou bradou. V plicích jí plane věčný oheň.

„Moc rádi tě poznáváme tváří v tvář, Lorelei.“

Obrátím se na ženu, která promluvila, uchopím její nabídnutou dlaň. Má blonďaté zářivé vlasy, dokonalý mejkap, dokonalé oblečení, dokonalý ne-výraz. Díky rychlému rannímu mrknutí na IMDb poznám, že je to Angela Marshallová – výkonná producentka – která spolu s Austinem Adamsem bojovala o Razorova práva minulý týden, kdy o ně proběhla bitka mezi filmovými studii, o které jsem neměla ani tušení.

Na fotce měla ale vlasy zrzavé. Střelím pohledem po ženě vlevo. Je opálená, má černé vlasy a obrovské hnědé oči. To rozhodně Angela Marshallová není. Jediná osoba, kterou jsem viděla v časopisech a na fotkách mockrát, je Austin. Ale jediným mužem v místnosti je Benny.

„Říkejte mi Lolo, prosím. Ráda vás poznávám…?“ Nechám otázku viset ve vzduchu, protože za normálních situací se takhle přece jména vyměňují. Teď si ale místo toho hrozně dlouho třeseme rukou, až si nejsem jistá, na koho mám vlastně přesměrovat své vášnivé díky. Proč se nikdo nepředstaví? To se ode mě čeká, že je všechny znám?

Nakonec ale přece jen pustí moji ruku a prohlásí: „Angela Marshallová.“

Zdá se mi, že mě testovala.

„Moc ráda vás poznávám,“ řeknu znovu. „Nemůžu uvěřit…“

Tam moje myšlenky skončí. Všichni na mě zírají a čekají, až jim řeknu, co mám na srdci. Upřímně, mohla bych mluvit celé dny o tom, čemu nemůžu uvěřit.

Nemůžu uvěřit, že je Razor Fish opravdu na světě.

Nemůžu uvěřit, že si ho lidi kupují.

A opravdu nemůžu uvěřit, že tihle superlidi z obřího filmového studia udělají z mého komiksu film.

„Nemůžeme uvěřit ničemu z toho, co se za poslední týdny děje,“ zachrání mě Benny s pochybným uchechtnutím. „Jsme nadšeni, jak hladce to proběhlo. Nadšeni.“

Žena vedle Angely mu věnuje pohled stylu: no jistě, že jste, protože všichni víme, že Benny si to pěkně zařídil: dostane dvacet procent z opravdu velké částky. A ta myšlenka přitáhne ještě jednu další: já jsem na tom ještě líp než on. Po dnešku se můj život navždy změní. Jsme tady, abychom podepsali smlouvu, probrali obsazení a dohodli rozvrh natáčení.

Na plátně se objeví dívka, která se s trhnutím probudí, když jí do páteře vklouzne ocelový háček.

Napřáhnu ruku k druhé ženě. „Zdravím. Omlouvám se, nezaznamenala jsem vaše jméno. Lola Castleová.“

Představí se mi jako Roya Lajaniová, zaměří se na papíry před sebou a pak se připraví zahájit naše jednání. Než stihne cokoliv říct, rozlétnou se dveře a dovnitř vnikne šum telefonátů, podpatků klapajících na chodbě a hlasů z vedlejší místnosti. Muže, který vešel, poznávám. Je to Austin Adams.

„Lolo!“ vykřikne vřele a pak sebou trhne, když za ním dveře hlasitě bouchnou. Podívá se na Angelu a prohlásí: „Ty zasraný dveře nesnáším. Kdy je nechá Julie spravit, kruci?“

Angela mávne rukou, aby to nechal být, a pozoruje, jak Austin ignoruje židli vedle ní a místo toho se posadí po mé pravici. Prohlédne si mě a zeširoka se na mě usměje.

„Jsem tvůj obrovský fanda,“ řekne bez jakéhokoliv úvodu, aniž by se představil. „Upřímně. Naprosto tě žeru.“

„Já… páni,“ vydechnu a přidám podivné zachichotání. „Díky.“

„Prosím, řekni mi, že pracuješ na něčem novém. Jsem na tvých kresbách úplně závislej. I na příbězích. Na všem.“

„Další komiks vyjde na podzim. Jmenuje se Junebug.“ Cítím, jak se Austin nadšeně nakloní ke mně a instinktivně dodám: „Pořád na něm pracuju.“ Když k němu vzhlédnu, s údivem vrtí hlavou.

„Je tohle vůbec možné?“ září mu oči a jeho úsměv je jemnější. „Už ses sžila s tím, že jsi supermozkem dalšího obřího akčňáku?“

Jeho slova by mě v tuhle chvíli – kdy mám strach, že se mi dostane spousta prázdné chvály – a za normálních okolností donutila zadržet dech a pozdržet skeptickou reakci. Ale i když je slavným filmovým producentem a režisérem, působí na mě opravdově. Je pohledný, ale úplně rozcuchaný; nazrzlé blond vlasy si pročísnul jen prsty, neoholil se, má na sobě džíny, do kterých ležérně zastrčil tričko s knoflíčky, takže je napravo delší než nalevo. I límeček se na jedné straně kroutí. Působí tak nedbale elegantně.

„Díky,“ řeknu a schovám jednu ruku do druhé, abych si nemohla nervózně hrát s vlasy nebo ušním lalůčkem.

„Myslím to vážně,“ dodá a opře se lokty o kolena. Pořád mě pozoruje. Nevím, jestli si vůbec všiml Bennyho. Cítím, jak se mi odkrvují klouby. „Já vím, že to musíme říkat, ale tentokrát to myslím doopravdy. Jsem tvým příběhem posedlý od první stránky, a tak jsem řekl Angele a Roye, že to musíme dostat.“

„A my souhlasily,“ skočí mu do řeči úplně zbytečně Roya.

„No,“ vydechnu a snažím se najít něco jiného, co bych mohla říct kromě dalšího díky. „To je super. Jsem ráda, že to zaujalo aspoň nějaké publikum.“

„Aspoň nějaké?“ vyprskne, zakloní se na židli a podívá se na své tričko. Pak se vrátí pohledem ke mně. „Kruci. Ani se neumím pořádně obléct.“

Kousnu se do rtu, abych zamaskovala smích, který se mi dere z krku. Dokud Austin nepřišel, tahle situace ve mně vyvolávala tichou paniku. Vyrostla jsem na nákupech v sekáči, několik let jsme jedli jen na stravenky a pořád jezdím ve stařičkém Chevym z roku 1989. Nedokážu ani pobrat, jak moc mi tohle změní život, a ty sterilní naklonované „stepfordské paničky“ naproti mně jenom přiživují strnulou atmosféru. Ale Austin mi připadá jako někdo, s kým bych mohla spolupracovat.

„Vím, že už se tě na to ptali, četl jsem rozhovory. Ale chci to slyšet naživo přímo od tebe. Proč jsi začala tu knihu psát? Co tě doopravdy inspirovalo?“

Na to už se mě opravdu ptali – tolikrát, že mám naučenou zkrácenou verzi: Zbožňuju hrdinky každodenního života, protože nám dávají možnost poradit si s komplikovanými společenskými a politickými nerovnostmi přímo v populární kultuře a umění. Stvořila jsem Quinn Stoneovou jako každou obyčejnou holku v duchu Clarissy Starlingové nebo Sarah Connorové: stane se hrdinkou jen tak mimochodem. Quinn vyhledá podivný tvor, co vypadá jako ryba z jiné dimenze. Tenhle tvor, Razor, jí pomůže najít odvahu bojovat za sebe i svou komunitu. Během toho si Razor uvědomí, že ji v žádném případě nechce nechat odejít. Napadlo mě to ve snu, když se mi zdálo o velkém svalovci se šupinami, který mi řekl, že si mám uklidit ve skříni. Po zbytek dne jsem přemýšlela nad tím, jaké by to bylo, kdyby se někdo takový doopravdy objevil u mě v pokoji. Pojmenovala jsem ho Razor Fish. Představovala jsem si, že mému Razorovi by byla moje rozházená skříň ukradená; řekl by mi, abych zvedla zadek a pustila se do boje.

Ale dneska mě napadne úplně jiná odpověď.

„Byla jsem naštvaná,“ začnu. „Zdálo se mi, že se dospělí dělí na dementy a nuly. Nic mezi tím.“ Dívám se, jak se Austinovi rozšířily oči a pak vydechne a souhlasně přikývne. „Byla jsem naštvaná na tátu, že je takový posera a na mámu, že je tak zbabělá. Proto se mi zdálo o Razorovi: je to drsňák a vždycky Quinn nerozumí, ale hluboko v srdci ji má moc rád a chce o ni pečovat. Vylíčení toho, jak z počátku nechápe její lidskost, ale pak ji vytrénuje k boji a nakonec ji pozdrží… to, že jsem se mohla schovat v jejich příběhu – byla to pro mě odměna, když jsem umyla nádobí a udělala domácí úkoly a trávila noc sama.“

V místnosti nastane ticho a já cítím neznámou potřebu ten prostor zaplnit. „Líbilo se mi dívat se, jak Razor začne oceňovat Quinniny přednosti. Je vychrtlá, je tichá. Není to žádná amazonka. Její silné stránky jsou mnohem jemnější: je pozorovatelka. Bez zaváhání věří svým instinktům. Pohlídám si, abychom to zachytili. Je tam hodně násilí a akce, ale Razor není nadšený, když se Quinn naučí dávat rány. Oslní ho, když vymyslí, jak se mu postavit.“

Mrknu po Bennym – tohle je ta nejotevřenější debata o mém životě a knize, co jsem kdy vedla. Je vidět, že je stejně překvapený jako já.

„Kolik ti bylo, když máma odešla?“ zeptá se Austin. Chová se, jako by tu nikdo jiný nebyl, což není těžké vzhledem k tomu, že všichni mlčí.

„Dvanáct. Bylo to hned potom, co se táta vrátil z Afghánistánu.“

Sotva to dořeknu, místnost se ponoří do ticha, které nakonec přeruší Austinovo vydechnutí. „Páni, to je humus.“

A v ten moment se konečně rozesměju.

Austin se nakloní dopředu a odhodlaným pohledem prohlásí: „Zbožňuju tenhle příběh, Lolo. Ty postavy. Máme naprosto geniálního scénáristu. Znáš Langdona McAfeeho?“

Zavrtím hlavou. Je mi trochu trapně. Z toho, jak to řekl, mám pocit, že bych měla vědět, o koho jde, ale Austin jen mávne rukou. „Je skvělý. Pohodový, chytrý, precizní. Chce to psát spolu s tebou.“

Otevřu pusu nad tím neočekávaným překvapením – se mnou, budu spoluautorkou scénáře – a vyjde ze mě jen jakýsi přidušený zvuk.

Austin i přes mou ohromenou reakci pokračuje. „Chci, abychom se hodně bavili, jasný?“ Už přikyvuju, jako by na mě tlačil. „Chci, aby to bylo podle tvých představ.“ Nakloní se, usměje se a zakončí to slovy: „Chci, abys viděla, jak se ti plní sen.“

—————

„Zopakuj mi ještě detaily,“ vybídne mě Oliver. „Nejsem si jistý, jestli jsi mluvila anglicky.“

Má pravdu. Od chvíle, co jsem vběhla do jeho obchodu s komiksy, Downtown Graffick, jsem se sotva nadechla – natož si uvědomila, jak se tvoří slova – a už jsem mu všechno vyklopila. Když jsem vtrhla dovnitř, Oliver vzhlédl a po tom, co jsem na něj vychrlila tisíce nesouvislých slov a svoje emoce, se jeho sladký úsměv pomalu proměnil ve zmatený výraz. Dvouhodinovou cestu z L. A. jsem strávila na telefonu s tátou a snažila jsem se přehrát si jednání. Asi to ale nepomohlo, protože když jsem to teď vyslovila nahlas před jedním z mých nejoblíbenějších lidí na světě, to znovu zní naprosto nereálně.

Za těch osm měsíců, co jsme kamarádi, mě takhle nikdy neviděl: koktající, dýchající přerývaně, skoro plačící, jak je toho na mě moc. Normálně jsem hrdá na to, jak umím být vyrovnaná a nenechám se rozházet ani před přáteli. I dneska jsem se chtěla dát dohromady, ale je to strašně těžký.

Dělají

film

z mých dětských nápadů.

„Jasně,“ začnu znovu, nadechnu se a vydechnu. „Minulý týden mi volal Benny, že se něco děje ohledně filmové verze.“

„Myslel jsem, žes to poslala už…“

„Před několika měsíci,“ dořeknu za něj. „Jo. Ale před bouří je vždycky klid, ne? Dneska ráno po cestě do jejich kanceláře mi vysvětlil, že se to prodalo po boji několika obřích studií!“ Přitisknu si dlaň na čelo. „Potím se. Podívej, jak se potím.“

Se shovívavým výrazem si mě prohlídne, zasměje se a zavrtí hlavou, než se podívá zpátky na krabici, kterou otvíral. „Neuvěřitelné, Lolo. Pokračuj.“

„Vyhráli Columbia a Touchstone. Jeli jsme tam a potkala jsem se s jejich zástupci.“

„A?“ Vzhlédne ke mně, zatímco z krabice vytahuje hromadu knih. „Dostali tě?“

„No…“ začnu a vzpomínám na to, jaké to bylo, když se Austin otočil na ostatní a místnost zaplnila hromada zkratek a instrukcí typu: zjisti, kdy Langdon začne psát, a podívej se, jestli dostanou P & L do Mitchell ještě dnes do poledne. „Asi jo! Bylo tam několik mlčenlivých, strnulých lidí, ale výkonný producent – Austin Adams – je milý. Byla jsem tak ohromená, že ani nevím, jestli jsem to všechno pochopila.“ Prohrábnu si vlasy a zakloním hlavu ke stropu. „Je to šílený. Film.“

„Film,“ zopakuje Oliver, a když se na něj znovu podívám, vidím, že mě zpytavě pozoruje s dobrosrdečným výrazem ve svých modrých očích.

Když si olízne rty, musím se podívat stranou. Oliver je můj bývalý manžel i současný idol, ale moje city zůstanou navždy neopětované: naše manželství nikdy nebylo opravdové manželství. Je to jen ta-věc-co-se-stala-ve-Vegas.

Jasně, další dva páry, co se daly dohromady ve Vegas – naši kamarádi Mia s Anselem a Harlow s Finnem – jsou šťastně svoji. Ale my s Oliverem si občas (hlavně když jsme opilí) rádi gratulujeme, že jsme jako jediní zvládli „situaci Vegas“ jako normální lidi: bez výčitek, s anulováním svazku a kocovinou. Vzhledem k vzdálenosti, kterou si vždycky udržuje, jsem si celkem jistá, že to myslí vážně.

„A nejde o to, že můj nápad koupili a natáčení odloží. Už mají vybraného režiséra a dneska jsme mluvili o obsazení. Jo, a snaží se získat jednoho chlápka, co dělá mega efekty.“

„Neuvěřitelný,“ zahuhlá Oliver a naprosto soustředěně se ke mně nakloní. Kdybych ho neznala, myslela bych si, že mi zrovna upřeně kouká na rty. Ale znám ho moc dobře: když mluvím, pozoruje každou část mého obličeje, protože je to ten nejlepší posluchač.

„A… budu pomáhat se scénářem,“ řeknu bez dechu se široce vykulenýma očima.

„Lolo. Lolo, panebože.“

Zatímco si znovu přehrávám ranní jednání, Oliver se vrátí k rozbalování nejnovější dodávky komiksů. Občas se na mě podívá s tím svým zaujatým úsměvem. Myslela jsem si, že se časem naučím vidět, co si myslí a jak na věci reaguje. Ale pořád je pro mě nečitelný. Podkrovní byt, který sdílím se svou kamarádkou London, je jen dvě ulice od jeho obchodu. I když ho vídám každý den, pořád mám pocit, že polovinu času, co spolu strávíme, se snažím přijít na to, co tou nebo tamtou jednoslabičnou odpovědí nebo úsměvem mohl myslet. Kdybych byla Harlow, prostě bych se ho zeptala.

„Takže se těšíš, až to uvidíš na plátně?“ podívá se na mě. „Vůbec jsme o tom nemluvili, protože se to seběhlo tak rychle. Vím, že někteří umělci filmová zpracování svých děl moc nemusí.“

„Děláš si srandu?“ vyprsknu. Jak to mohl myslet vážně? Jediná věc, kterou miluju víc než komiksy, jsou filmy podle komiksů. „Je toho na mě moc, ale je to skvělý.“

V tu chvíli si vzpomenu, že na mě v doručené poště čeká sedmnáctistránkový email „jako ukázka“ a zalije mě vlna nevolnosti. „Je to, jako když stavíš dům. Už bych chtěla být v té fázi, kdy v něm můžu bydlet, a přeskočit všechno to vybírání omítek a úchytek.“

„Jenom doufej, že ti tvého Batmana nezclooneyují.“

Zamračím se na něj. „Můžou si zclooneyovat cokoliv budou chtít, pane.“

Zpoza vitríny k nám přijde Ne-Joe, Oliverův jediný zaměstnanec, výhul s čírem, ke kterému všichni chováme takový zvláštní cit, jako by to byl náš domácí mazlíček. „Clooney je gay. To víš, že jo?“

Oba ho ignorujeme.

„Kdyby do Oxford English Dictionary přidali georgeclooneyovat jako sloveso, rozhodně bych tuhle aktivitu přidala do seznamu věcí, co chci stihnout před smrtí.“

„Jako třeba: už tě někdy někdo clooneyoval?“ zeptá se Oliver.

„Přesně tak. Šli jsme na procházku a pak jsme asi do dvou clooneyovali. Dobrou noc.“

Oliver přikývne a vloží tužky do šuplíku. „To bych si asi taky přidal do seznamu věcí, co chci stihnout před smrtí.“

„Vidíš, proto jsme kamarádi,“ řeknu mu. Jeho přítomnost je jako krabička xanaxu. Nemůžu si pomoct – jsem s ním v klidu. „Je jasný, že sloveso clooneyovat by bylo takovým trhákem, že ať už je gay nebo ne, všichni by to chtěli zkusit.“

„Je úplnej gay,“ vykřikne Ne-Joe ještě hlasitěji.

Oliver ze sebe vydá jakýsi skeptický zvuk a konečně se na něj podívá. „Pochybuju. Vždyť je ženatej.“

„Fakt?“ zeptá se Ne-Joe a opře si lokty o pokladnu. „A kdyby byl gay, rozdal by sis to s ním, Olivere?“

Zvednu ruku. „Já jo. Rozhodně.“

„Tebe jsem se neptal,“ odmávne mě Ne-Joe.

„Kdo je dole a kdo nahoře?“ zeptá se Oliver. „Jakože, jsem clooneyovaný Georgem Clooneyem nebo jsem ten, kdo clooneyuje?“

„Olivere,“ podívá se na něj Ne-Joe káravě. „Je to George Clooney, kurva. Nemůže být clooneyován!“

„Chováme se jako paka,“ zahuhlám si pro sebe.

Oba mě ignorují a Oliver nakonec pokrčí rameny. „Tak jo. Proč ne?“

„Teda, fakt nám klesá IQ,“ skočím jim do toho znovu.

Ne-Joe se chytí za boky a začne se pohupovat dopředu a dozadu. „Takhle. Tohle bys ho nechal dělat?“

Oliver svolně pokrčí rameny. „Joe, vím, o čem se bavíme. Dokonce vím, jak vypadá sex mezi dvěma chlapama. Jenom říkám, že kdybych měl jít s chlapem, proč by to neměl být právě rebel Batman?“

Mávnu mu rukou před obličejem. „Vraťme se k tomu, že z mého komiksu bude film.“

Oliver se otočí, uvolní se a jeho úsměv je tak sladký, že cítím, jak roztávám. „To bychom měli. Je to skvělý, Lolo.“ Nakloní hlavu a jeho modré oči se dál dívají do mých. „Jsem na tebe kurva hrdej.“

Usměju se a pak vcucnu spodní ret mezi zuby. Když se na mě takhle dívá, nedokážu zůstat klidná. Ale vím, že by ho vyděsilo, kdyby tušil, jak se nad ním rozplývám; tak to prostě je.

„Jak to oslavíš?“ zeptá se.

Rozhlédnu se po obchodě, jako by odpověď byla přímo přede mnou. „Tady s váma? Nevím. Možná bych měla trochu pracovat.“

„Prosím tě! Pořád cestuješ, i když máš být doma v klidu.“

Odfrknu si. „Říká zrovna ten, co je v obchodě každou minutu, co je vzhůru.“

Oliver si mě prohlíží. „Dělají podle tebe film, Lolásko.“ Z té přezdívky mi poskočí srdce v hrudi. „Musíš dneska podniknout něco velkýho.“

„Co třeba sraz u Freda?“ navrhnu. Naše běžná rutina. „Proč se tvářit, že jsme lepší než dřív?“

Oliver zavrtí hlavou. „Pojďme někam do města, abys nemusela řídit.“

„Ale to budeš muset řídit ty.“

Ne-Joe dělá, že za námi hraje na housle.

„Mně to nevadí,“ řekne Oliver. „Myslím, že Finn ani Ansel tu nejsou, ale posbírám holky.“ Poškrábe se na bradě. „Rád bych tě vzal na večeři nebo něco, ale…“

„Ale, nic si z toho nedělej.“ Myšlenka na to, že Oliver odejde z obchodu, aby mě vzal na večeři, mě zároveň uchvacuje i děsí. Neznamená to, že kdyby odešel před setměním, celá budova by se vznítila, ale ani to neznamená, že moje tělo neprožívá nával paniky. „Vyrazím domů a trošku si zavyšiluju u sebe v pokoji. A pak se nesmírně opiju.“

Jeho úsměv je jako sluníčko. „To zní fajn.“

„Myslel jsem, že máš dneska rande,“ řekne mu Ne-Joe, když se za ním objeví s obrovskou hromadou knih v náručí.

Oliver zbledne. „Ne. Není to – teda není to. Nejdeme…“

„Rande?“ Cítím, jak se mi zvedá obočí, když se snažím ignorovat rostoucí uzel v břiše.

„Tak to není,“ trvá na svém. „Jenom ta holka odnaproti, co pracuje v…“

„Hard Rock Allison,“ zazpívá Ne-Joe.

Srdce mi poskočí – to není jen „holka odnaproti“, ale holka, které se Oliver líbí, a všichni to víme. Snažím se ze sebe dostat pozitivní reakci.

„Nekecej!“ vykřiknu a praštím Olivera do ramene, když s dramatickým francouzským přízvukem dodám: „Zatraceně sexy rande.“

Oliver na mě zamručí, mne si rameno a dělá, že ho to bolí. Kývne na Ne-Joea. „Chtěla nám donést večeři sem do obchodu…“

„Jasně, aby tě tu pak mohla ojet,“ skočí mu do řeči Ne-Joe.

„Nebo proto, že je hodná,“ pokračuje Oliver a v jeho hlase je slyšet pobavení. „Nicméně, raději bych šel ven a oslavil Lolin film. Napíšu Allison.“

Hard Rock Allison je určitě milá holka, ale zrovna teď – když vím, že má Oliver její číslo, že jí může jen tak napsat, aby změnil společné plány – si tak trochu přeju (tím temným způsobem, jakým si většinou přejete, aby se něco stalo novým přítelkyním vašich idolů), aby ji srazil vlak. Allison je pěkná, společenská a tak prťavá, že by se mi vešla do kabelky. Je to poprvé, co stojím před myšlenkou, že by Oliver randil. Poprvé, co se naše přátelství muselo podívat do tváře našim partnerským životům. Vzali jsme se a rozvedli během jednoho dne a je jasné, že jsem se mu nikdy doopravdy nelíbila. Ale nikdy jsme se o randění s jinými lidmi nebavili.

Jak mám zareagovat?

Klidně, rozhodnu se. Jsem za něj šťastná.

„Rozhodně to přehoď,“ řeknu a usměju se, jak nejupřímněji to jde. „Je roztomilá. Vezmi ji do Bali Hai, tam je to moc pěkné.“

Podívá se na mě. „Tam se chystám celou věčnost; to místo zbožňuješ. Měla bys jít s náma.“

„Olivere, nemůžeš si mě vzít s sebou na rande.“

Vykulí na mě oči zpoza brýlí. „Není to rande, já ne-neudělal bych… Lolo. Nebylo by to rande.“

Uff, takže se mu Allison rozhodně nelíbí. Uzlík v břiše se mi rozváže a musím se vší pozorností soustředit na pult, abych se neusmála.

Po několika hlubokých nadechnutích se mi to podaří.

Znovu se na něj podívám. Pořád mě pozoruje s výrazem klidným jako jezero v kaňonu.

Co si teď myslíš? zeptala bych se ho nejraději.

Ale neudělám to.

„Lolo,“ začne.

Polknu, nedokážu se udržet a zaměřím se – jenom na vteřinku – na jeho pusu. Zbožňuju jeho rty. Jsou široké; spodní i horní stejně velké. Plné, ale ne ženské. Nakreslila jsem je snad tisíckrát: lehce pootevřené, sevřené. V lehkém úsměvu nebo v jeho zamyšleném zamračení, se zuby ostře zarytými do spodního rtu nebo, jednou, otevřené v obscénním zalapání po dechu.

Napočítám do dvou a pak se mu opět podívám do očí. „Ano?“

Trvá snad celý rok, než odpoví. Za tu dobu si v hlavě přehraju asi milion věcí, co by mohl říct.

Už jsi někdy myslela na to, že mě políbíš?

Víš, že bychom si to mohli rozdat ve skladu?

Šla bys někdy v cospleji Zatanny?

Ale nakonec se prostě zeptá: „Co říkala Harlow, když jsi jí pověděla o tom filmu?“

Zhluboka se nadechnu, spolknu obraz toho, jak se naklání kupředu a tiskne svoje rty na moje. „Teprve jí zavolám.“

A v tu chvíli mi dojde, co jsem zrovna řekla.

Oliverovo obočí se ztratí ve vlasech a Ne-Joe vedle vyděšeně vypískne. Podle jejich reakce jsou u dveří policajti, nebo nás všechny Harlow zabije a bude to moje vina.

„Kruci! Proč jsem to udělala?“ zeptám se a zakryju si pusu. Harlow je vždycky ta, které se svěřím hned po tátovi. Zabila by mě, kdyby věděla, že jsem nejdřív šla sem. „Co jsem si myslela, když jsem ti to řekla dřív než jí. A jak jí vysvětlím, že jsem tu byla a žvanila o tom…“

„Půl hodiny,“ skočí mi nápomocně do řeči Ne-Joe.

„Půl hodiny!“ vykřiknu. „Rozkrájí nás na kousky a pohřbí v poušti!“

„Zavolej jí hned teď,“ poradí mi Oliver a ukáže na mě prstem. „Nejsem připravený čelit Harlow se sekerou.“

Druhá kapitola

Oliver

„Kdy ses to dozvěděl ty, Olivere?“

Podívám se na ni přes stůl a zaculím se. „Dozvěděl co, Harlow?“

„Nebuď roztomilej.“ Podívá se k baru, aby se ujistila, že Lola ještě nejde. „Kdy ses dozvěděl, že se mluví o filmu a už je schválený?“

Střídavě kouká na Joea a na mě, čeká, až promluvíme, ale Joe se zakousne do hambáče a nechá to na mně.

„Dneska,“ plácnu. Pitomá odpověď vzhledem k tomu, že i Lola se to dozvěděla dnes ráno. Harlow chce slyšet přesný čas.

Když se vrátí Lola s podnosem s panáky, Harlow přimhouří oči, ale spolkne svou chytrou odpověď. Lola se na mě podívá a věnuje mi tajný úsměv. Ani nevím, jestli si uvědomuje, že to dělává. Začíná v koutcích úst, pak lehce přimhouří oči a pomalu mrkne, jako by mě fotila. A kdyby to tak bylo, byla by to fotka muže zamilovaného až po uši.

V Amazing Spider-Man 25 je scéna, kdy je poprvé představena Mary Jane Watsonová. Až do té chvíle ji čtenáři ani Peter Parker neviděli. Peter ji zná jenom jako holku, se kterou má podle své tety zajít na rande, jako tu „milou Watsonovic holku odvedle“.

Je mu ukradená. Jestli se líbí tetě, rozhodně nebude jeho typ.

Ale pak se objeví její tvář a Peter si uvědomí, jak je úžasná. Dostane pomyslnou ránu do břicha: choval se jako blbec.

Krásně to funguje jako analogie mého vztahu s Lorelei Castleovou. Byl jsem s ní ženatý přesně třináct a půl hodiny, a kdybych býval byl moudřejší, možná bych byl využil příležitosti, dokud jsem ji měl, místo předpokladu, že není můj typ – jenom proto, že na sobě měla minišaty a pařila ve Vegas.

O několik hodin později jsme byli všichni opilí… a spontánně jsme se vzali. Zatímco naši přátelé poskvrnili hotelové pokoje – a sebe navzájem – Lola a já jsme se celé hodiny procházeli a povídali jsme si o všem možném.

Je jednoduché dělit se o tajnosti s cizinkou a ještě jednodušší je to pod vlivem, takže v půlce noci jsem měl pocit, že k ní mám dost blízko. Setmělo se a město nám odhalilo, co všechno může dvěma lidem nabídnout. Lola se zastavila a podívala se na mě. Drobný diamantový piercing nad jejím horním rtem odrážel světlo a já se nechal pohltit jejími jemně růžovými rty, ze kterých už před nějakou chvílí zmizela rtěnka. Byl jsem úplně nesvůj, přemýšlel jsem nad tím, jak druhý den manželství zrušíme, a v tu chvíli se mě tiše zeptala, jestli si nechceme najít pokoj. Spolu.

Ale… já nechtěl. Nechtěl jsem, protože v tu chvíli mi bylo jasné, že Lola není holka na jednu noc. Byla to holka, do které bych se mohl dočista zbláznit.

Po návratu do San Diega její život připomínal výbuch. Nejdřív publikovali její grafický román Razor Fish, který se rychle dostal do top-desítky. Pak se z něj stal trhák, objevil se v největších prodejnách a New York Times ho nazvaly „další významnou akční franšízou“. Lola prodala práva obrovskému filmovému studiu a dneska byla na jednání s investory, kteří do projektu nacpou miliony.

Nevím, jestli má vůbec čas myslet na romantiku, ale to nevadí; zvládám to za nás oba.

„Nevím, kdo začal s tím, že oslavenec krájí svůj vlastní dort,“ prohlásí Lola a podá mi skleničku s pochybně zelenou tekutinou. „Natož tuhle novou verzi, kde ta, co jí vyjde film, kupuje panáky. Ani jednomu zrovna nefandím.“

„Tak to není,“ namítne Mia. „Jde o to, že panáky kupuje ta, co brzo uteče do Hollywoodu.“

„Jako pokutu,“ dodá Harlow. „Předem.“

Všichni se na ni otočí se skeptickým pohledem. V porovnání s námi se celá její existence točí kolem Hollywoodu. Vychovali ji herečka s oscarovým režisérem a je provdaná za muže, který se brzo objeví jako hvězda Advanture Channel. Je jasné, že si všichni myslíme totéž: jestli vazby na Hollywood určují, kdo platí, měla by to být ona.

Jako by Harlow naše myšlenka cítila, mávne rukou a prohodí: „Nic neříkejte. Další rundu platím já.“

Všichni zvedneme panákovky do vzduchu a Harlow pronese přípitek. „Na tu nejdrsnější drsňačku, co kdy žila: Lorelei Louise Castleovou. Brutálně jim to tam natři, kočko.“

„Přesně tak,“ dodám a Lola se na mě znovu usměje.

Přiťukneme si – Harlow, Mia, Joe, Lola, London a já – a kopneme to do sebe. A pak se všichni zaráz otřeseme.

Lolina spolubydlící London vyprskne jako první. „Zelená chartreuska,“ rozkašle se a její blonďaté vlasy svázané do rozcuchaného culíku na vrcholku hlavy poskočí, jak znechuceně zavrtí hlavou. „Tohle by mělo být zakázaný.“

„Hrůza,“ souhlasím.

„Řekla jsem barmanovi, ať mi namíchá něco, co se jmenuje Oslava,“ vysvětlí nám Lola s úšklebkem a utře si pusu. „Omlouvám se. Mám pocit, že potřebuju sprchu.“

Mia se rozkašle. „Ten si musí oslavy spojovat s bolestí.“ Ukradne mi pivo a než se znovu otočí na Lolu, napije se ho. Málokdy vídám Miu bez Ansela nalepeného na některé části jejího těla; je moc fajn být jen s ní, když má chuť se bavit. Je taková sladce křehounká, jako by byla moje mladší sestra. „Tak povídej, slečno Hrdinko. Chceme vědět všechno.“

Lola si povzdechne, napije se vody a pak vykulí oči a ohromeně pokrčí rameny. „Upřímně, co je tohle za život, lidi?“

Opřu se o opěradlo a hrdě poslouchám, jak jim povídá, co už jsem slyšel. Dokážu si představit, že bych to mohl slyšet stokrát a nikdy by mi to úplně nedošlo; nedokážu si představit, jaké to musí být pro ni.

Lola, která podle svých vlastních slov tráví víc času mluvením s lidmi ve své hlavě než s těmi okolo, je úžasná. Snažím se mírnit svoje projevy nadšení ohledně její práce, protože vím, že jsou z velké části ovlivněny mými city. Nemůžu jí pořád dokola opakovat, jak je geniální a že je jedním z nejchytřejších a nejsvůdnějších lidí, co znám. Ale svým zákazníkům pořád dokola zdůrazňuji, že je její knížka originální, naprosto odlišná od všeho, co jsem kdy četl, a přitom z ní mám takový zvláštní pocit, že ji znám.

Razor Fish ve mně vyvolává stejné nadšení, které jsem cítil jako dítě, když jsem si u stánku koupil svůj první komiks. Byl jsem posedlý silou, bitkami a vší mocí, kterou nese příběh slov a obrázků. V jedenácti jsem byl nejvyšší, nejhubenější kluk v prváku na druhém stupni a třídní šikanátoři mi říkali Nálepka. To jméno se mnou zůstalo až do posledního ročníku. Tehdy jsem je všechny převezl a začal jsem všude jezdit na kole. Už jsem nebyl hubeňour – byl jsem silný a vládnul jsem všem školním sportům. Nálepka bylo najednou jméno superhrdiny, ne zbabělce.

Podívám se na Lolu a zasním se nad tím, jak jsme si podobní – osamělé dětství, které nás proměnilo v introvertní, ale ambiciózní dospělé – a jak zásadní byly komiksy pro naše životy.

Zatímco se dál vznáší na obláčku svého nového dobrodružství, vykládá o neuvěřitelných kancelářích, směje se strnulému začátku a popisuje výbuch, když přišel Austin, cítím, že se potřebuju uklidnit. Zvednu pivo a napiju se. Lolin život se úplně změní. Její dosavadní vášeň se stává byznysem – přinese to napětí a problémy, které chápu víc, než si dokáže představit. Je šíleně talentovaná, ale pořád ji někdo opatruje: Hollywood sice plní sny, ale dokáže být i tvrdý a bezohledný. Chci potlačit svůj ochranitelský reflex, který ve mně vzbuzuje starosti, který mi říká, že ji to zlomí nebo alespoň ukradne její dokonalou kreativitu – tu část, která to všechno vytvořila. Nejsem si jistý, jestli taková oběť za kousek splněného snu stojí.

Chci ji chránit, chci jí říct, aby poslouchala svůj vnitřní hlas, protože je už od dětství mnohem opravdovější než většina těch ostatních v jejím životě. Měl jsem to stejně. Vyrostl jsem bez sourozenců a bez rodičů. Mí prarodiče mě adoptovali, když jsem byl dítě, ale bylo mi tehdy osm a víc mě zajímali Superman a Batman než to, co babička viděla v televizi, nebo lidi, kteří chodili k dědečkovi do obchodu.

Když se Lola začne blížit ke konci vyprávění – k bodu, kdy probírali logické detaily a ona začala mít pocit, že jejich slova tečou jako řeka a všechno se rozmazalo v žargonu – rozsvítí se jí na stole telefon. Podívá se na něj, opře se a vytřeští na mě oči. „Volá mi Austin.“

Úplně se rozzářím, že se podívala na mě – ne na Harlow, London ani Miu; je to jako prskající světlice vhozená do mé hrudi.

„Vezmi to,“ řeknu jí a kývnu na telefon.

Zazmatkuje, skoro ho shodí ze stolu a na poslední chvíli do něj vykřikne: „Ano?“

Neslyším druhou stranu, takže nevím, proč se začne červenat a usmívat. „Ahoj, Austine. Omlouvám se, ne. Jenom jsem to málem nestihla.“

Pozorně poslouchá a všichni na ni zíráme. Slyšíme jen její stranu hovoru. „Pořád jsem docela v šoku… v pořádku…“ pozvedne obočí a podívá se na stůl. „Jo, jsem venku s kamarády… v baru… v San Diegu!“ Rozesměje se. „To je šílená cesta, Austine!“

Co to sakra?

Vzhlédnu k Harlow, která se na mě ve stejnou chvíli otočí, a vypadá to, že si myslí totéž. Nepojede sem, že ne? Podívám se na hodinky; je skoro deset. Cesta trvá dvě hodiny.

„Jsem taky nadšená,“ pokračuje Lola a začne si pohrávat s náušnicí. „No, nikdy jsem ještě scénář nepsala, takže mým cílem je být alespoň trochu užitečná…“ A pak se zachichotá jeho odpovědi.

Zachichotá.

Znovu střelím pohledem po Harlow.

Lola se chichotá jen s námi. Nechichotá se s lidmi, které potkala před pár hodinami. To se stalo jen se mnou ve Vegas – moc rád si opakuju, že to byla výjimka.

„Nemůžu se dočkat, až mi o tom povíš… ne, to nebudu, kritika je fajn… já vím, promiň. Je tady hluk… jasně, to udělám.“ Přikývne. „Jo, udělám. Slibuju!“ A pak se znova zachichotá. Doprdele. „Fajn… fajn. Měj se.“

Zavěsí a zhluboka vydechne. Teprve potom se na mě podívá. „To byl Austin.“

Rozesměju se. „Pochopil jsem.“ Vím, jak vzrušující to pro ni musí být, když si je okamžitě blízká s osobou, co vede ten nejdůležitější projekt v jejím životě. Přesto ale cítím podivnou tíhu.

„Nepojede sem z L. A., že ne?“ zeptá se London a – pokud jsem se nespletl – v jejím hlase je slyšet podezření.

London jsem měl vždycky rád.

„Ne, ne,“ zaculí se Lola na stůl. „Dělal si srandu.“

Na několik vteřin se všichni odmlčíme a zíráme na ni.

Harlow to nevydrží jako první. „Tak proč ti sakra volal?“

Lola překvapeně zvedne oči. „No, chtěl se ujistit, že jsem v pohodě po tom jednání… a říct mi, že dává dohromady nápady na tvorbu prvního filmu.“

„Prvního filmu?“ zopakuju překvapeně.

Ohromeně zavrtí hlavou a na rtech se jí zachytí pramínek dlouhých, rovných vlasů. Nemůžu si pomoct; natáhnu se, abych jí ho sundal. Ale ona zvedne ruku ve stejnou chvíli a dostane se k němu dřív.

Rychle spustím ruku do klína. Cítím, jak na mě Harlow kouká, ale nemůžu se odtrhnout od Loly, která mě pozoruje očima plnýma tichého šílenství.

„Teda, Olivere.“

London vedle nás vytáhne telefon. „Toho Austina Adamse si teda musím vygooglit.“

London jsem měl vždycky moc rád.

„Prvního filmu?“ zopakuju.

„Říkal, že to vidí na tři díly,“ vypískne. „A už má nápady, o kterých se mnou chce mluvit.“

Harlow zakleje, Mia zapiští, Joe se na ni zaculí, ale Lola jen schová obličej v přicházející panice.

„Ježiši!“ zaječí London. „Ten chlápek je teda kus!“ Otočí na nás displej telefonu, abychom si ho taky mohli prohlédnout.

Fajn, možná nemám London tak rád, jak jsem si myslel.

Ignoruju ji a raději se obrátím na Lolu. „To je bezva.“ Něžně jí položím ruce do klína, nemůžu si pomoct a dodám: „Chce s tebou mluvit hned? Musíš zítra do L. A.?“

Lola zavrtí hlavou. „Myslím, že myslel spíš někdy po telefonu. Vůbec si nedokážu představit, že budu psát scénář, natož tři.“ Zoufale si přitiskne prsty ke rtům.

„Je to o spolupráci,“ připomenu jí. „To ti přece dneska říkal, ne?“ Pohled na její vzrůstající paniku ulevuje mé vlastní nervozitě. „Možná budeš moct postupem času zasahovat víc a víc. To je super, ne?“

Rychle přikývne, nadechne se mé sebejistoty, ale pak jí spadnou ramena a sama sobě se rozesměje. „Vůbec nevím, jak na to.“

Chytne se mě třesoucí se, vlhkou rukou.

„To chce víc alkoholu!“ vykřikne Harlow triumfálně a v koutku zorného pole zaznamenám, jak se zvedá a jde pro panáky.

Joe se natáhne a pohladí Lolu po krku. „Lolo, jsi hvězdou v kupce štěrku. Natřeš jim to.“

Přikývnu a souhlasím. „Máš to na háku. Nikdo ten příběh nezná líp než ty. Povedeš je. Oni jsou experti filmu.“

Lola vydechne a její rty se zformují do roztomilého O. Díváme se jeden na druhého, jako by náš oční kontakt byl jedinou věcí, co jí drží od naprostého výbuchu. Zajímalo by mě, jestli tuší, jak moc chci být její odvahou…

„Fajn. Fajn,“ vydechne.

—————

Nakonec všichni vypijeme pět panáků a přesuneme se od rozhovoru o Lolině šíleném dni k připitomělé debatě o konci světa. Jako vždy jsme za to vděční Joeovi, ale Lola se začala červenat a s každým dalším návrhem – zombie, elektromagnetické pole, invaze mimozemšťanů – se víc a víc chichotala. Zdálo se, že je naprosto, šťastně uvolněná.

„Říkám vám, že za to bude moct podělanej dobytek,“ řekne Joe, a když máchne rukou v destruktivním gestu, jen tak tak mine Harlowinu skleničku s vínem. „Nějaká kraví nebo prasečí chřipka. Nebo něco od ptáků.“

„Vzteklina,“ přikývne Mia pomalu.

„Ne, ne vzteklina,“ zavrtí Joe hlavou. „Něco, co ještě neznáme.“

„Ty jsi teda optimista,“ rýpne ho London do ramene a on se na ni otočí.

„Je to fakt. Zničí nás podělaný kuřata.“

Lola předstírá, že se střelila do hlavy a zřítí se na mě. Její vlasy mi sklouznou po ruce, po holé kůži těsně pod rukávy a poprvé se nepokusím popřít potřebu ji pohladit. Dotknu se jí a pročísnu jí vlasy.

Nakloní ke mně hlavu a vzhlédne. „Oliver musí být ale pořádně opilej,“ oznámí všem, ale vypadá to, že jsem jediný, kdo to zaznamenal.

„Proč myslíš?“ zeptám se jí. Podvědomě se na ni usmívám; je to instinktivní reakce na její blízkost.

„Protože se mě dotýkáš,“ řekne tišeji.

Trochu se odtáhnu, abych jí viděl do obličeje. „Dotýkám se tě často.“

Pomalu zavrtí hlavou, pohladí mě po ruce a nakonec zaklepe na sedačku vedle sebe. „Jen jako kamarád. Ale tohle bylo spíš jako od milence.“

Krev jako by se mi proměnila ve rtuť. Kdyby jen měla tušení. „Vážně?“

„Jo.“ Vypadá unaveně, na jejích očích je vidět, že si potřebuje odpočinout.

„To se omlouvám, Lolásko,“ řeknu a odhrnu jí ofinu z čela.

Dramaticky zavrtí hlavou z jedné strany na druhou, jak nejvíc jen může. „To ne. Jsi můj hrdina.“

Rozesměju se, ale ona se překvapivě rychle posadí a prohlásí: „Myslím to vážně. Co bych bez tebe dělala?“ Pak ukáže na Harlow. „Ta je vdaná.“ A na Miu. „Ta je taky vdaná.“

London se rozhodne zapojit. „Já nejsem vdaná.“

„Nejsi,“ souhlasí Lola s obřím opileckým úsměvem. „Ale pořád surfuješ. Nebo barmanuješ. Nebo odmítáš chlapy.“

Joe přikývne a London ho hravě praští do hrudi.

„Takže Oliver je můj hrdina,“ pokračuje Lola a znovu se na mě otočí. „Moje skála. Moje odpora.“ Zmateně svraští obočí a pokusí se opravit: „Obora?“

„Opora,“ zašeptám.

„Tak,“ přikývne. „Tak.“ Nakloní se ke mně ještě blíž. Tak blízko, že se mi srdce rozběhne a divoce mi vlítne až do krku. „Nikdy mě neopouštěj,“ zašeptá.

„To neudělám,“ řeknu jí. Kruci. Nedokázal bych to. Nejraději bych ji zabalil a nosil všude s sebou, abych ji mohl chránit před všemi těmi neupřímnými chamtivci, se kterými se ještě bude muset potkat.

„Neopouštěj,“ zopakuje a zvedne na mě výhružně roztřesený prst.

Nakloním se k ní, kousnu ji do něj a ona na mě vykulí oči. „Neopustím,“ řeknu a nejraději bych se naklonil ještě kousek a ochutnal její rty.

Třetí kapitola

Lola

Než si ráno dám kávu, bývám jako zombie, a to především po noci plné panákování, oslav a kdo ví čeho ještě. Nepamatuju si, jak jsem se dostala domů, takže když v sedm ráno uvidím na gauči v obýváku spícího Olivera, nemůžu uvěřit svým očím.

Je podivně skrčený. Jednu nohu má položenou na zemi; druhá mu visí přes okraj gauče. Tričko se mu vyhrnuje k žebrům a odhaluje jeho ploché břicho, na kterém se vyjímá proužek tmavých chloupků. Po téhle poloze, kdy má ruce všude a krk zkroucený, ho bude bolet úplně všechno…

Ale je u mě a vypadá naprosto božsky.

Není to poprvé, co u mě přespal; náš byt je jen pár ulic od jeho obchodu, takže jsme mu daly klíč, kdyby někdo z nás potřeboval pustit dovnitř, kdyby bylo třeba opravit protékající záchod nebo si třeba chtěl udělat rychlou sváču. Za těch osm měsíců, co se známe, tu spal dvakrát: jednou, těsně před otevřením obchodu, když pracoval tak dlouho do noci, že dokázal sotva dojít sem, natož se odvézt domů na Pacific Beach. Vypařil se dřív, než jsem se vzbudila. Podruhé jsme všichni vyrazili večer ven a opili jsme se tak, že nikdo nemohl řídit. Ale tehdy jsme tu byli všichni, zaujali jsme každé volné měkké místečko, co bylo k dispozici, a nahodile jsme se jeden druhého během noci dotýkali.

London je dávno vzhůru a pryč – nejspíš vyrazila na surf. Nikdy jsem ho tu ještě nenašla, když jsem doma sama. Přiznávám, je to superúchylný, takhle na něj zírat, zatímco spí – později vynaložím pořádné úsilí, abych si to vyčítala – ale zrovna teď si užívám, že je tím prvním, co jsem ráno uviděla. Úplně se v tom vyžívám.

Je jen otázkou času, kdy Oliverovi zmizí stres z otevření obchodu a bude se soustředit na jiné oblasti svého života… třeba randění. Třeba Hard Rock Allison. Bůh ví, že u něj v obchodě vysedává spousta holek, co doufají, že si jich tenhle sexy majitel všimne. Už jen ta představa se mi protiví, ale nemůžu se tvářit, že se to jednoho dne nestane. Ostatně, to všepohlcující rozptýlení kvůli práci platí i pro mě. Díky všemožnému cestování jsem mohla nechat hlavu v písku a tvářit se, že nevím, jak moc ho mám ráda. S radostí jsem tak přijala, cokoliv mi nabídnul.

Ale za posledních pár týdnů, i když je všechno ještě šílenější než dřív, jsem z té mlhy vystoupila. Přiznávám: hrozně ho chci. A včera jsme spolu flirtovali jako nikdy. Z té vzpomínky mě zaplaví chvějivá hrůza.

Když jsme se potkali ve Vegas, připadal mi krásný a zajímavý a měl ten nejsvůdnější přízvuk, co jsem kdy slyšela. Ale neznala jsem ho. Nechtěl mě? Nevadí. Ale když jsem s ním začala trávit víc času – všechen svůj volný čas, mám-li být upřímná – stal se pevným bodem v mém životě. Sotva mi to dojde, jemný závan touhy se promění v palčivou bolest. Znám ho, ale neznám jeho srdce. Ne v tom správném slova smyslu. A poslední dobou… bych chtěla. Chtěla bych mu říct: dej mi týden. Jeden týden s tebou a tvými rty a smíchem u mě v posteli. Jenom týden a pak budu v pořádku.

Samozřejmě je to nesmysl. I když jsem ho nikdy nepolíbila – kromě rychlého doteku rtů před oltářem studu – vím, že by to bylo ještě horší, kdybych ho měla na týden a pak o něj přišla. Moje srdce by trpělo jako vlněný svetr, co si někdo natáhnul na příliš velké tělo. Roztáhnul by se a už by nikdy doopravdy neseděl. Kdo ví, možná jsem byla bez tvaru hned na začátku, když jsem se s Oliverem seznámila. Ale na rozdíl od všech kluků, co jsem kdy měla – pár týdnů tuhle, měsíců támhle – Oliver nikdy nerýpal do mých citlivých stránek, nepotřeboval znát každý detail. Místo toho sbíral ty informace, které jsem mu sama nabídla.

Možná proto je mi tak blízký; ještě jsem neměla šanci zničit to tím, že místo intimity zmlknu.

Tu noc, co naši kamarádi ničili hotelové postele ve Vegas svým libidem, jsme se s Oliverem procházeli a povídali jsme si o práci. O psaní a ilustrování, o zobrazení žen v komiksech, o knihách, které zrovna čteme. Mluvili jsme o Razorovi a o Oliverově obchodě – velmi letmo; tehdy jsem ani nevěděla, že se bude stěhovat do San Diega.

Být s ním bylo tak prosté, jeho přítomnost byla jako něco hrozně dobrého, čím jsem se chtěla nacpat, dokud bych nepukla. Kdesi na konci chaotické promenády jsem sebrala odvahu a zastavila jsem se v půlce kroku, abych si ho něžným dotekem na předloktí otočila k sobě.

„Naše pokoje jsou pravděpodobně zabrané,“ začala jsem, a než jsem se přinutila podívat se mu do očí, zírala jsem mu na bradu.

Usmál se a tehdy jsem si poprvé uvědomila, jak má dokonalé zuby; bílé a rovné, s výjimečně ostrými špičáky. Vypadal jako vlk. Pozorovala jsem jeho jemné rty a modré oči za brýlemi. „Nejspíš,“ pronesl.

„Ale mohli bychom…“ nedořekla jsem to a raději jsem odvrátila pohled.

Chvíli počkal, díval se na mě, jeho oči mi říkaly, že ví přesně, co jsem chtěla říct.

Podívala jsem se mu zase do obličeje a našla novou odvahu. „Mohli bychom si najít pokoj, kdybys chtěl. Spolu.“

Jeho výraz se vůbec nezměnil – držel ten něžný úsměv, ten nesoudící, vlídný pohled – a velmi zdvořile mě odmítnul.

Byla jsem ponížená k smrti, ale nakonec jsem se přes to přenesla a už jsme o tom nemluvili.

Později, když jsem zjistila, že se sem přestěhoval, že máme společné známé a stejnou vášeň pro komiksy, jsme se začali vídat a ta trapnost z jeho odmítnutí vymizela. Místo ní se objevilo perfektní souznění dvou přátel. Oliver nesoudí, neponižuje, netlačí. Nevadí mu moje tiché nálady, kdy se chci jen sklonit nad kus papíru a kreslit. Nevadí mu, když mě něco naštve a mluvím o tom celou hodinu. Když mu předvádím nové nápady na příběhy, je sám od sebe krásně upřímný. Pouští mi divnou muziku a nutí mě, abych si ji poslechla, protože i když ví, že ji nesnáším, chce, abych pochopila, proč se jemu líbí. Může mluvit o všem od seriálu Veronica Mars po komiksy Gen13, o zpravodajství NPR až k opravě aut, a stejně jednoduše dokáže mlčet, což zbožňuju. Umí naslouchat, je vtipný, milý. Je sám sebou a ta prostá sebedůvěra je jen zlomek toho, proč je tak neodolatelný. To, že je vysoký, nádherný a má nejdokonalejší úsměv na světě, taky není na škodu.

Dva měsíce po naší svatbě a její anulaci jsem ho přivedla na návštěvu za mým tátou Gregem. Tu noc, kdesi nad grilovaným kuřetem a balíčkem chipsů se salsou – zatímco jsem byla v zahradě a snažila se zachytit soumrak olejem – Oliver slyšel zbytek mého příběhu.

Když mi bylo dvanáct, táta se vrátil ze třetí mise v Afghánistánu a byl naprosto zničený: během chvíle se přesunul od oslavovaného zdravotního bratra k úctyhodně vyřazenému veteránovi. Nemohl spát a v kuchyni si schovával léky, které působily jako drogy. Máma to nevydržela ani měsíc. Sbalila se uprostřed noci, aniž by se jakýmkoliv způsobem rozloučila. S ním ani se mnou.

Pak jsem se nějakou dobu snažila složit tátu z těch kousků, na které se rozpadl, zase dohromady a on se snažil dát dohromady zase mě. Patlali jsme se v tom několik let, než jsme si uvědomili, že se musíme dát dohromady každý sám. Nebylo to dobré, ale zlepšovalo se to, a náš vztah se stal jednou z nejvzácnějších věcí v mém životě. Dělím se s ním skoro o každou myšlenku, nehledě na to, jak je nevýrazná. Pomáhá mi to udržet je po zbytek času v hlavě. Raději bych přišla o slunce než o něj.

Nikdy jsem přesně nezjistila, co táta Oliverovi řekl, ale po tom večeru se mě nikdy dál nevyptával. Odhodil to do Kaňonu Lola a nechal to být. Občas jsme narazili na nějaký detail v rozhovoru – na zkratky, které doteď fungovaly jen s Harlow a Miou. Pochopila jsem tak, že ví víc, než jsem mu sama řekla.

Mie s Harlow jsem to nikdy nemusela povídat všechno naráz, protože byly při tom, když se to stalo. Ale jestli je na světě někdo, po kom bych chtěla, aby mě znal taky tak dobře, je to Oliver. Asi před měsícem, po několika pivech, jsem se ho na to konečně zeptala. „Tak kolik ti toho táta řekl?“

Zarazil se v půlce loku s lahví u pusy a pak ji pomalu odložil na stůl. „Pověděl mi svou verzi příběhu. Od toho, cos byla malá, až po teď.“

„Chceš slyšet mou verzi?“

Otočil se na mě a přikývnul. „Jasně. Jednou. Kdykoliv a jakkoliv se ke mně dostane.“

Tehdy jsem ho skoro políbila, skoro jsem sebrala odvahu. Když jsem mu totiž řekla, že já chci zase slyšet jeho příběh, vypadal tak vděčně, tak plný citu, který by na mé tváři znamenal lásku, že to bylo poprvé (a jedinkrát), co jsem si myslela, že je v tom možná až po uši stejně jako já. A tak jsem ten moment zkazila tím, že jsem se podívala na stůl.

Když jsem zvedla oči, měl zase nasazený svůj pokerový výraz a změnil téma.

A tak se dneska ráno dívám, jak spí, a všechno se mi to honí hlavou. Přála bych si, aby se vzbudil a já si mohla uvařit kafe. Naštěstí tu situaci vyřeší můj telefon, když začne naplno vyzvánět na lince Bennyho melodií.

„Ano?“ zvednu ho, jak nejrychleji dokážu, a skoro mi vylítne z ruky.

Oliver se při zvuku mého hlasu prudce posadí a začne se zmateně rozhlížet. Mávám na něj z kuchyně, dokud si mě nevšimne a neuvolní se. Utře si obličej a podívá se na mě tím svým něžným způsobem.

Je to stejný pohled, jakým se na mě díval před měsícem v baru. Rty lehce pootevřené, oči přimhouřené, aby mě viděl bez brýlí. Jeho úsměv je jako slunce vycházející zpoza mraku. „Ahoj,“ řekne ospale.

„Lolo, tady Benny,“ rozlehne se telefonem. „Mám tady Angelu.“

„Aha?“ zahuhlám a pořád koukám na Olivera. Jeho výraz se mění z úlevy do radosti, a když se rozhlédne, znovu vypadá zmateně.

Posadí se, opře si lokty o kolena a schová si obličej do dlaní. „Kurva. Moje hlava,“ zamručí.

Harlow jednou řekla, že podle toho, jak se na tebe někdo podívá hned po ránu, můžeš poznat, jak se cítí. Zahledím se na linku a nehtem přejíždím škvíru mezi dvěma kachličkami, abych se uklidnila a nesnažila se interpretovat Oliverův výraz.

„Je brzo, omlouvám se,“ ozve se v telefonu Angela. „Jsi v pohodě?“

„Ještě jsem neměla ranní kávu,“ přiznám se. „Nejsem ještě vůbec nic.“

Oliver vzhlédne a rozesměje se a Angela na druhé straně taky, i když podstatě neupřímněji. Zapnu hlasitý reproduktor, aby ji slyšel i Oliver.

„No,“ pokračuje Angela, „včera to byl velký den… dneska jde do světa tisková zpráva.“

„Potřebujete ode mě něco?“ zeptám se jí.

„Nic, jenom buď připravená,“ řekne. „Dneska nemusíš na nic odpovídat. To je naše práce. Později hodíme na sociální média nějakou kopii. Naplánujeme rozhovory. Od tebe potřebuju jenom to, aby sis uvědomila, co to všechno znamená.“

Oliver mě pozoruje přehnaně vykulenýma očima.

„Dobře…?“ usměju se, protože jsem moc vděčná, že je tu se mnou a slyší všechno z první ruky. Angela zní hrozně vážně. Mám pocit, že potřebuju svědka.

„Znamená to, že tě začnou lidi poznávat.“

Oliver hraje pobouření a já jen tak tak zadržím zachichotání. Kniha už je v prvních třech nej New York Times za posledních deset týdnů a můj život se kromě cestování po podpisových akcích a pár setkání fanoušků zas tak nezměnil. Oba pochybujeme, že se naše sousedství promění v ráj paparazziů.

„Možná tě budou fotit a pronásledovat,“ pokračuje Angela. „To znamená, že se tě budou ptát na stejnou otázku stokrát, a ty se budeš muset tvářit, že ji odpovídáš poprvé. Znamená to, že nemůžeš ovlivnit, co se o tobě bude psát. Jasné?“

Pořád se dívám do Oliverových pobavených očí, přikývnu, ale pak si uvědomím, že to na druhé straně telefonu nevidí, takže dodám: „Jasné.“

„Budeš skvělá,“ ujistí mě Benny. „Je to boží, Lolo.“

„To jo,“ souhlasím pisklavě. Vím, že Harlow by tenhle stav nikdy nepochopila, ale nejraději bych se teď schovala do své psací jeskyně, dokud to všechno nepřejde. Pak bych se šla v paruce a slunečních brýlích kouknout na film.

Je to v pohodě. Jsem v pohodě.

„Fajn,“ souhlasí Angela. „Během hodiny se to objeví ve Variety. Užij si to, Lolo. Tohle je tvoje chvíle.“

Je mi jasné, že se telefonát blíží ke konci, ale v pozadí se ozve povědomé prásknutí skleněných dveří a mužský hlas vykřikne: „Kurva!“

Angela si odkašle. „No, ještě s tebou chce mluvit Austin.“

„Fajn,“ řeknu. Oliver se zvedne z gauče a přejde za mnou do kuchyně.

„Lolo!“ zaječí Austin. Jsem ráda, že jsem zapnula handsfree, protože přímo do ucha by to bylo na ohluchnutí.

„Dobré ráno,“ pozdravím a natáhnu se, abych Olivera hravě cvrnkla do nosu. Musím ho rozptýlit, aby tak tupě nezíral na telefon.

„Podívej, za pět minut mám jednání,“ pokračuje Austin, „takže jsem sem jen rychle zaskočil. Včera jsem tak přemýšlel: co kdyby Razor nebyl z paralelní reality, ale z jiné planety?“

Zamrkám a mám pocit, jako by mi vypadl mozek z hlavy.

Oliver vykulí oči a beze zvuku artikuluje: Cože?

„Promiň,“ řeknu do telefonu a zavrtím hlavou, abych si ji pročistila. Myslela jsem, že Austin doopravdy souzní s mou knihou. „Jako že by byl mimozemšťan? Třeba z Marsu?“

„No, detaily bychom doladili až v procesu,“ prohodí ležérně. „Jenom si říkám, že pro americké publikum by byl mimozemšťan jednodušší k pochopení než celá myšlenka paralelních světů.“

„Ale Doctor Who funguje,“ je jediné, co mě napadne.

„BBC, no.“

„Chceš říct, že jsou Briti chytřejší?“

Rozesměje se, protože si myslí, že to byla řečnická otázka. „Že? No, jen o tom popřemýšlej. Myslím, že by to pro nás byla jednoduchá změna a příběh by to zas tak neovlivnilo – jenom ho zpřístupníme většímu publiku.“

Přikývnu a pak si zase uvědomím, že mě nevidí. „Dobře, promyslím to.“

„Skvěle!“ zakrákorá. „Zavoláme si později, Lols.“

Telefon třikrát zapípá, aby mi naznačil, že je po hovoru. Opatrně ho odložím na linku.

Oliver zkříží ruce na prsou a opře se o dřez. „Lols?“

Moje obočí vystřelí vzhůru. „Tímhle začneme?“

Rozesměje se a pomalu zavrtí hlavou. „Nevím, jestli chceme začínat Marsem.“

Přejdu k lednici a vytáhnu sáček s čerstvými kávovými zrny. „No…“ otočím se a nasypu je do mlýnku. Bezmocně se na něj podívám, zatímco hlasitě drtím kávu. Mozek mám na kaši, srdce mi divoce bije, plíce to už vzdaly a prostě splaskly.

Vypnu mlýnek a obrátím se na něj. „Ani nevím, co na to říct. Marťan. Prostě Marťan. To nemůže ani myslet vážně, ne? Razor a ostatní Bichirové se vyvinuli ve čtvrté smyčce, jsou ze stejných materiálů jako lidé, jenom… jinak. V alternativním čase, s alternativními podmínkami.“ Položím si obě ruce na hlavu a snažím se nepanikařit. „Celý jeho smysl, to, kdo je, vychází z jeho alternativní evoluce.“ Podívám se do Oliverových hlubokých modrých očí. „Tady. Na Zemi. Jediný důvod, proč se na začátku zajímá o Quinn a její činnost, je, že Země je i jeho planeta. Jenom v jiné verzi.“

Vím, že to ví, ale když to řeknu nahlas, třeba se uvolním.

Nebo mě to totálně odrovná.

„Můžeš couvnout, Lolo,“ řekne nakonec. „Vůbec nesouhlasím s Austinovým názorem, že je to příliš komplikované.“

„Myslela jsem, že budeme rozebírat menší detaily,“ pokračuju. „Třeba jestli Quinn bude bojovat ve svém prvním boji jen s jedním útočníkem nebo jestli ji Razor přijde zachránit ve střetu s Andemys o něco dřív.“

Oliver pokrčí rameny, zatočí na lince lžičkou. „Jo, já taky.“

„A ta tiskovka?“ zavrtím hlavou a sypu namletou kávu do kávovaru. „Budu se celý den schovávat u tebe v obchodě, jestli to nevadí.“

„Myslím, že můj obchod je to poslední místo, kde budeš v bezpečí, Lolásko.“

Tupě přikývnu. Tu přezdívku zbožňuju. Jeho o je vždycky tak vrtkavé… Nic mi nezvedne náladu líp než jeho hlas. „Máš hlad?“

Sáhne si pod tričko, aby si poškrábal břicho, a moje srdce skočí až k nohám. „Umírám,“ prohlásí s pokrčením ramen.

Ukážu na hromadu ovoce na talíři a natáhnu se nad ledničku pro cereálie. Vezmu Rice Krispies, protože vím, že jsou jeho nejoblíbenější. Oliver si stoupne vedle mě a vytáhne z ledničky mléko.

„Žiju ve světě, kde někdo posílá kopii zprávy o mé práci na sociální média,“ vydechnu. „Asi bych se měla přidat k nějakému sociálnímu médiu, co?“

Rozesměje se a dál si klidně loupe banán. „Nechej Joea, ať se ti stará o Twitter. Půjde mu to.“

Zírám na něj. „Jasně, bude tam postovat obrázky svého penisu.“

Oliver pokrčí rameny, jako by říkal: přesně, jak jsem říkal. Pak se zarazí a zahledí se na mě.

„Co je?“ zeptám se ho.

„Nic.“ Kývne na ovoce ve své ruce. „Jenom nevím, kam se mám dívat, zatímco budu jíst banán. Na chvilku tu na mě bylo nějak moc očního kontaktu. Nechtěl jsem nic naznačovat.“

„Hmm, dobrou chuť po tom, co jsme se bavili o obrázcích Ne-Joeova penisu.“

S úšklebkem odloží banán a nasype si cereálie. „Podáš mi nůž?“

Rozesměju se a podám mu ho. Obrátí oči v sloup. Pokaždé, když řekne slovo nůž, jsem úplně hotová. Je to jedna z mála chvil, kdy zní jako Krokodýl Dundee.

„Myslíš, že mě lidi doopravdy poznají?“ zeptám se a kousnu se do prstu. Nemůžu ani pomyslet na to, že by byl Razor Marťan; kupodivu je mnohem jednodušší soustředit se na možnost, že budu celebrita.

Oliver se na mě podívá a prohlédne si mě. Vím, co si myslí, když se zastaví u piercingu nad mým horním rtem: nejsem zrovna inkognito. „Copak tě občas nepoznávají už teď?“

„Jenom nerdi a jenom dvakrát.“

„No, tak teď to bude víc lidí.“ Zní tak klidně. Někdy bych ho chtěla dát do klece se lvem a změřit mu tlak.

„Je mi z toho úplně špatně, Olivere. Jako bych teď s sebou musela nosit kyblík.“

Se smíchem zavrtí hlavou. „Ale no tak, Lolo. Trochu přeháníš. Jsi rozkošná, proč si myslíš, že to bude těžký?“

„Nejsem,“ zašeptám.

Podívá se na mě a lehce zavrtí hlavou. „Někdy si přeju, abych tě mohl potkat znovu,“ řekne a nakrájí si banán na hromadu cereálií. „A dávat větší pozor.“

Srdce mi vyletí do krku. „Jak to myslíš?“

„Jak jsem to řekl.“ Zamíchá si jídlo. „Jsi naprosto úžasná. Chci tě ještě jednou potkat poprvé. A chci, aby to bylo jiné, abychom spolu jen tak hezky trávili čas jako teď.“

„Raději nad miskou Rice Krispies a kávou než ve Vegas?“

Naše pohledy se střetnou a je mi jasné – vím to – že taky myslí na mou nejistou nabídku, co odmítl. Dívám se, jak hledá ta správná slova. „Mluvím o scénáři, kde se ani jeden necítí tlačený do…“

„Neviním tě, žes odmítl.“ Potřebuju tenhle moment změnit v něco lepšího. „Bylo to správné.“

Ještě chvíli se na mě kouká, pak se usměje a dá se do jídla.

Opřu se o linku a usrkávám posvátný nápoj bohů, dívám se, jak snídá. Vypadá trochu jako akční figurka: je dlouhý, hubený, má svižný krok a obrovské ruce. A je silný. Svaly se mu vinou po pažích, po ramenou. Hruď má širokou, přechází do rovného pasu. Mohla bych ho nakreslit, říkám si. Mohla bych ho nakreslit a možná bych sama sebe překvapila výsledkem.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptá se mě s plnou pusou. „Zíráš na mě, jako bys byla překvapená, že mám ruce.“

„Přemýšlím nad tím, jak by to vypadalo, kdybych tě nakreslila.“

Cítím, jak na něj zírám. Rozhodně jsem to nechtěla říct nahlas a víme to oba. Oliver ztuhne jako krev v mých žilách. Dívá se na mě, čeká, že budu pokračovat, ale já nemůžu. Pokaždé, když začnu být nervózní, se mi vypne mozek. Jakoby sklapla pastička.

Čas ubíhá a jediné, co slyším, je tep mého srdce a zvuky Olivera, jak snídá. S tichem normálně problémy nemáme, ale tohle je dost dusivé.

„No, a chtěla bys?“

Podívám se mu do obličeje. „Co jestli bych chtěla?“

Dá si do pusy další lžičku, žvýká a pak polkne. „Mě nakreslit.“

Srdce mi vzplane

plane

plane

až vybuchne.

„O nic nejde, Lolo. Jsi umělkyně. A vím, že já jsem skoro polobůh.“ Mrkne na mě a pak se znovu zakousne do cereálií.

Chci ho nakreslit? Jasně, že jo. Popravdě: dělám to v jednom kuse. Ale většinou zpaměti nebo tehdy, když neví, co kreslím. Myšlenka na to, že mám nespoutaný vizuální přístup k jeho tváři, rukám, svalnatým pažím a širokým ramenům…

„Fajn,“ vypísknu.

Zírá na mě, lehce pozvedne obočí, jako by říkal: fakt jo? A než si to stihnu rozmyslet, už utíkám do ložnice a beru ze stolu velký skicák a uhly. Slyším, jak v kuchyni odkládá misku do dřezu, zapíná vodu a umývá ji.

Moje mysl je jako mixér, všechny souvislé myšlenky jsou rozsekány a zabity. Netuším, co zrovna dělám, ale jestli se chce Oliver nechat nakreslit… kruci. Klidně zaplním celý sešit kresbami.

Vyrazím zpátky do obýváku, a když uvidím Olivera zády ke mně, jak se dívá ven naším velkým střešním oknem a přitom si přetahuje přes hlavu tričko, málem uklouznu na dřevěné podlaze. Jen tak tak se mi podaří zachytit se stěny.

Páni.

Páni.

„Páni,“ zasténám.

Rychle se otočí a podívá se na mě, ve tváři výraz ponížení. „Neměli jsme se do toho dát? Bože, nechtěli jsme se do toho dát. Měli jsme dělat jen obličej a tak, že jo?“ Přidrží si tričko u těla a zašeptá: „Kurva.“

„To je v pohodě,“ podaří se mi ze sebe vypravit. Dívám se na tužku v dlani, prohlížím si, jak je ostrá. Zírám na ni tak upřeně, že bych ji silou mysli zlomila napůl. Oliver bez trička. V mém obýváku. „To je úplně v pohodě… je fajn kreslit tě bez trička, protože se můžu soustředit na svaly, chloupky a bra…“ odkašlu si. „A tak.“

Pustí tričko na zem a pořád se mi dívá do očí, aby se ujistil, že je to opravdu v pořádku. „Tak fajn.“

Sedím na gauči a dívám se, jak postává u okna. Naprosto uvolněně si prohlíží oblohu. Moje srdce bije tak silně, že mám pocit, že si prorazí tunel z těla. Kreslením jeho hrudi strávím víc času, než bych měla, ale fascinuje mě ta geometrie: dokonale kulaté, drobné bradavky, obdélníkové, čtvercové svaly, ostré linky a úhly. Trojúhelník, kde se kost na boku setkává s břišním svalem. Cítím, jak se na mě dívá, když kreslím tmavé chloupky na podbřišku.

„Mám si sundat kalhoty?“

„Jo,“ odpovím dřív, než se nad tím stihnu zamyslet. Když mi to dojde, tiše vyjeknu: „Ne! Ne. Bože, můj bože, to nemusíš.“

Srdce už by mi nemohlo bít divočeji.

Jeho rty se stočí do nejistého úsměvu. Strávila bych klidně celý rok kreslením toho tvaru, přesné křivky jeho úst. „Mně to nevadí,“ vyklouzne z nich tiše.

Ďáblík na rameni mi radí: běž do toho. Do toho! Tvůj geometrický styl nefunguje, když kreslíš nohy. Tohle je bezva trénink.

Anděl jen pokrčí rameny a podívá se stranou.

„Tak jestli ti to nevadí,“ řeknu, odkašlu si a dovysvětlím: „Víš, že mi kreslení nohou moc nejde a…“

Už rozepnul první knoflíček. Kousek po kousku rozepíná poklopec, pomalu si stahuje denim přes boky.

Pro naše přátelství by bylo fajn, kdybych se dokázala dívat stranou, ale to nezvládnu.

„Lolo?“

S herkulovským úsilím zvednu oči k jeho obličeji. „Ano?“

Nic dalšího neřekne, jen drží náš pohled, a dál si stahuje kalhoty, dokud je nemůže odkopnout stranou.

„Ano?“ zopakuju. Těžce oddechuju. Musí to být vidět.

Všechno je úplně jinak. Dneska ráno se děje něco, co není v běžném vztahu Oliver + Lola. Mám pocit, že vstupujeme do říše divů.

„Chceš, abych se postavil?“

„Jestli chci… cože?“

„Kam chceš, abych se postavil?“

„A jo,“ odkašlu si. „Jo, takhle je to dobrý.“

„Nejsem přesvícený?“

Je, ale v tuhle chvíli už si nevěřím s přesunem.

„Mohl bych se posadit…“ začne.

„Možná si jenom lehni nebo…“ rychle se zarazím, když mi dojdou jeho slova. Kruci. „Nebo posaď. Sezení je fajn. Teda, to je fuk.“

Věnuje mi tajemný úsměv, přejde ke koberci uprostřed místnosti a lehne si do slunce.

Na políčku je dívka zírající na chlapce. Kůže jí hoří modrými plameny.

Oliver si dá ruce pod hlavu, překříží nohy u kotníků a zavře oči.

Péro.

PÉRO.

Je to to jediné, co vidím.

Je trochu vzrušený, očividně je neobřezaný, ta pevná linka kopíruje jeho bok. Bože, je tak silný. Jestli je při vzrušení ještě větší, mohl by jím při sexu vyrazit ženské zuby.

Nakloním hlavu, ruka mi lítá po papíře. Proč je trochu tvrdý? Je to něco, co se chlapům děje, když je někdo kreslí? Nejspíš. A je to super, nebo totální trapas?

Pro něj je to rozhodně super, podívejme na to. Teda na něj, podívejme na něj.

„Lolo? V pohodě?“

Přesně tak. Slyší, že skoro nekreslím. Posadím se na gauč a začnu šíleně rychle čmárat každý detail jeho těla: tmavé chloupky na nohou, napnuté svaly na stehnech, hluboké propadliny vedle boků a jeho péro v boxerkách.

Pokreslím několik stránek, jsem rozhodnutá zachytit detaily a později je vybarvit. Ruce mám černé od uhlu, prsty mi brní rychlostí a intenzitou práce.

„Přetoč se na břicho,“ přikážu mu.

Udělá to a já si stihnu všimnout, jak se mu napnou boky a jednou se ostře přitisknou do koberce: nevědomé přiražení.

Jsem celá napnutá, jak bych mu chtěla odpovědět: žadonivé přání vhozené do Vesmíru.

Všimnu si dlouhé jizvy na jeho levém boku, která sahá přes několik žeber.

„Co je to za jizvu?“

„Spadl jsem na prvním Jeď a buduj,“ zahuhlá. Myslí akci, kde se seznámil s Anselem a Finnem, když jeli na kolech napříč Státy a stavěli nízkonákladové bydlení.

Ta jizva je obří – tři centimetry široká, možná pětadvacet dlouhá – a mě by zajímalo, jak dlouho nemohl po tom úrazu sednout na kolo.

„Nevěděla jsem, žes měl nehodu. Jak jsi to pak zvládnul dokončit?“

Pokrčí rameny, opře si hlavu o dlaně a já se rozplývám nad tím, jak pohodlně se cítí ve vlastní kůži. „Zastehovali mi to a dal jsem si tak dva dny voraz. Vypadá to hůř, než to ve skutečnosti bylo.“

Souhlasně zamručím a dál poslouchám, jak vypráví o cyklistice, zatímco pracuji na dokonalosti jeho svalnatého lýtka, chodidla a kotníku. „Canberra je placka,“ vysvětluje. „Jezdili jsme na kolech všude. Je to perfektní město na kolo. Pěkné stezky. Dobré cesty. I když jsem jezdil pořád, chovali jsme se s klukama jako idioti, takže jsem dost padal.“ Miluju jeho hlas, ztrácím se v něm. Počítám mu obratle na páteři, dívám se, jak se mu vlasy kroutí nad uchem, na tmavé stíny strniště na tváři. Jedna věc je to všechno vidět a naprosto jiná představovat si, jak se ho dotýkám a znám ta zákoutí svými dlaněmi stejně detailně jako pohledem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášnivý hříšník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.