Copyright © Vladimír Liška, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2016

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek, 2016

shop@alpress.cz

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydání první

ISBN 978-80-7543-279-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-280-3 (mobi)

Kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost.

George Orwell

Prolog

Na otázku, co je to filozofie, lze odpovědět, že se jedná o specifický soubor nauk zachycujících dějiny lidského myšlení, během kterých si lidstvo vymezovalo svůj vztah ke světu, společnosti, přírodě a vesmíru ve snaze pochopit některé nejzákladnější otázky nejen vlastního bytí, ale i existence reality, jíž bylo a zůstává obklopováno. Filozofie jako ucelené učení nejrůznějších ideových směrů, ovlivňované zpočátku (ale i později) náboženstvím, však vzniká až ve chvíli, kdy lidstvo nastoupilo cestu k vytváření prvních civilizací.

Teprve v této fázi vývoje lidského společenství se filozofie stává samostatnou myšlenkovou soustavou, zčásti oddělenou od náboženských kultů – a někdy s nimi dokonce stojící v protikladu. Zároveň však dochází k tomu, že náboženství začne mít své vlastní filozofické atributy, které zahrnuje do svého obsahu (např. křesťanství, islám, buddhismus aj.).

Jedno je tudíž nepochybné: náboženství a filozofie spolu mohou na jedné straně buď souznít, nebo být v rozporu. Ale ať už je to jakkoli, jde o nejstarší myšlenkové soustavy lidstva, které výrazným způsobem začaly ovlivňovat duchovní i materiální civilizační vývoj, což platí dodnes.

Na filozofii lze pohlížet i jako na nauku zabývající se hledáním smyslu lidského bytí. Podle starých Řeků pojem „filosofia“ v překladu znamená „láska k moudrosti“ (z řeckého „philio“ = „miluji“ a „sophia“ = „moudrost“). Je to chuť poznávat, druh léčitelství duší či sebevýcvik k mravnímu jednání.

Z toho všeho je tedy patrné, že názory na filozofii se dodnes různí a neexistuje žádná univerzálně platná definice, která by tento obor vyčerpávajícím způsobem charakterizovala. Přesto platí, že filozofie je věda o nejobecnějších zákonitostech lidského bytí, myšlení, poznání a jednání, a její základní otázkou je vymezování a řešení vztahu myšlení a bytí, vědomí a hmoty.

Podle způsobu řešení těchto vztahů se ve filozofii vydělují její tři základní směry: idealismus, materialismus a dualismus. Filozofie zároveň zaujímá v duchovní kultuře lidstva významné postavení jako jeden z důležitých nástrojů poznání i pochopení vývoje lidského společenství i přítomných a budoucích trendů jeho směřování, v čemž jí pomáhají další příbuzné obory jako sociologie, psychologie, etika, dějiny filozofie aj.

Při tomto teoretizování však nelze opomíjet jeden zásadní fakt: rozvoj filozofie by nebyl možný bez geniálních myslitelských osobností, které ji nejen reprezentovaly, ale zároveň posouvaly kupředu vytvářením nových filozofických koncepcí a struktur majících pro kvalitativní posun duchovního života naší civilizace často klíčový nebo zlomový význam a účinek.

Mnohé z těchto osobností přinášely nejen zcela nové pohledy na svět, ale i převratné myšlenky, jejichž naplňování se pro náš civilizační vývoj stávalo jakousi duchovní revolucí, a často tyto nové myšlenky narážely na nezájem, nepochopení, nebo dokonce odmítání. Zároveň docházelo k jejich účelovému zkreslování nebo zneužívání falešnými interpretacemi.

Přesto se síla těchto převratných idejí a ideálů časem buď prosadila, nebo se naopak setkala se zavržením. Ale to nejdůležitější bylo vždy to, že tyto ideje a ideály v paměti lidstva nezůstaly zapomenuty, i když jejich nositelé bývali podrobováni kritikám a nejednou byli pronásledováni, či dokonce kvůli svým názorům propadli hrdlem.

Tato kniha přibližuje některé významné filozofické osobnosti dějin nejen z hlediska jejich myšlenkových koncepcí, ale i životních osudů, jež namnoze bývaly tragické. Přesto se téměř všichni, o nichž je v této knize řeč, podíleli na posouvání duchovní úrovně lidského společenství směrem k jejímu progresivnímu rozvoji, i když se tito lidé často setkávali s nepochopením a pro mocné vládnoucí elity se skrze své ideové a myšlenkové bohatství stávali nepohodlnými.

Ale tak už to ve světě chodí, že velcí duchové lidstva narážejí na odmítání, či dokonce pronásledování těmi, jimž se jejich učení a ideály stávaly zrcadlem malosti, ubohosti a průměrnosti, neboť duchovní svět filozofů byl pro ně něčím, co dokázali jen těžko přijmout, natož chápat, a někdy jej dokonce zavrhovali jako cosi společensky škodlivého a nepřijatelného.

Na druhé straně se v plejádě velkých filozofických osobností vyskytovali i ti, kdo už za svého života byli nejen oceněni, ale i oslavováni jako výjimeční géniové lidstva.

Nebylo jich však mnoho a zdá se, že zabývat se filozofií a přinášet její další obohacování bylo poměrně rizikovým posláním. Přesto se v různých historických epochách vždy vyskytovali ti, kteří nejen že se toho odvážili, ale měli na mysli především jedno základní krédo: prosazování svobodného lidského myšlení a konání. O to více jsou velcí myslitelé dějin historickými postavami hodnými vesměs našeho obdivu, na které by se nemělo zapomínat, což byl také jeden z hlavních důvodů k napsání této knihy.

Kapitola 1

Mudrc pokory a harmonie

Konfucius
(551–479 př. n. l.)

Konfucianismus je jedno z nejstarších dochovaných filozofických učení starověku, které vzniklo během 6. – 5. století př. n. l. v Číně a zhodnocovalo kulturní a historické tradice sahající téměř až k počátkům čínské civilizace. Jednou z nejdůležitějších součástí konfucianismu byl soubor pravidel o morálce a celé toto učení bylo nazváno podle jeho zakladatele Konfucia, který ve svých třiceti letech založil filozofickou školu zvanou žu, což je v čínštině rovněž označení pro učence.

Konfuciovy názory a myšlenky zaznamenali jeho žáci v knize Lun-jü (Besedy a rozpravy), které jsou vlastně záznamy jeho rozhovorů. Jeho učení je obsaženo v Šesti klasicích, sbírce šesti knih (Změny, Ódy, Rituály, Dějiny, Jara a podzimy, Hudba). Ale část se v průběhu následujících století ztratila, a tak se od té doby hovoří jen o Pěti klasicích (Kniha písní, Kniha listin, Jaro a podzim, Kniha mravů, Kniha proměn).

Konfuciův životopis byl písemně zaznamenán až 400 let po jeho smrti, proto obsahuje i řadu legend, o jejichž historické autenticitě panují pochybnosti. Jedna z nich praví, že ho při jeho zrození chránil drak, který byl v Číně odjakživa uctíván jako symbol moudrosti a vědění. To však nic nemění na skutečnosti, že Konfucius je dodnes považován za nejproslulejšího učitele čínské filozofie, jejímž hlavním znakem byla nauka o mravních atributech lidského konání.

Konfucius prožil značnou část svého života ve státě Lu (dnešní severovýchodní čínská provincie Šan-tung), kde se také roku 551 př. n. l. v obci Kufu narodil. V devatenácti letech se oženil, ale už o čtyři roky později se nechal rozvést, začal učit své žáky a zároveň nastoupil úřednickou dráhu. Z tohoto manželství se mu narodily dvě děti: syn a dcera.

Ve skutečnosti se jmenoval Kchung Čchiu, ale toto jméno na Konfucia polatinštili jezuitští misionáři působící v Číně na přelomu 16. a 17. století.

Tento uctívaný čínský myslitel a učitel filozofie žil v době postupujícího úpadku dynastie Čou, jejíž panovníci vládli přibližně v době 1027–256 př. n. l. Ale v 5. století začala jejich moc slábnout a přenášela se na mocné aristokraty ovládající různé oblasti Číny a snažící se o neustálé výboje na úkor svých sousedů.

Mezi ně patřil i stát Lu, kde se Konfucius narodil a působil. Mocenské rozepře, intrikářství i nespravedlivé uplatňování zákonů vedly uvnitř čínské společnosti k rostoucí mravní destabilizaci, s čímž se Konfucius nehodlal smířit a nakonec se rozhodl, že vezme nápravu do svých rukou nabádáním čínské aristokracie k vytváření řádu a harmonie nejen v mezilidských vztazích, ale i v politice.

Konfucius pocházel z vyšší společenské vrstvy, neboť je známo, že studoval takzvané Šestero umění, což zahrnovalo obřadnictví, hudbu, vozatajství, lučištnictví, psaní a matematiku. V té době takové vzdělání příslušelo pouze aristokratickým kruhům a Konfucius se měl stát úředníkem u dvora vévody z Lu. Nakonec byl v roce 500 př. n. l. jmenován ministrem spravedlnosti a o dva roky později se stal místokancléřem. Ale pak upadl v nemilost a v roce 497 př. n. l. Lu opustil a vydal se do sousedních států na cesty, aby na nich strávil dlouhých třináct let a nakonec se stal uznávaným učencem.

Při svém putování se snažil přesvědčovat čínské vladaře, aby se vrátili k dodržování pozitivních mravních zásad a humanity, jež byly ustanoveny v počátcích vlády dynastie Čou. Těmito zásadami se totiž již delší dobu nikdo neřídil a Čínou otřásaly mocenské boje. Na začátku dynastie Čou však zemi spravovali vládcové dodržující v mezilidských vztazích mír a harmonii a takový model vlády byl podle Konfucia příkladný.

Bohužel se jeho třináctiletá mise po Číně nesetkala s úspěchem. Mnozí ho sice ctili jako originálního myslitele, ale slavná národní minulost a její tradice už nikoho příliš nezajímaly. A tak se Konfucius kolem roku 483 př. n. l. vrátil do Lu, kde se vzdal jakýchkoli dalších politických ambicí a opět se začal věnovat výuce svých žáků, která se soustředila na souhrn pravidel moudrosti a zásad chování.

Konfucia můžeme považovat za zakladatele tzv. etické filozofie, kde kladení důrazu na morálku a lidské ctnosti hraje nejdůležitější roli. Podle něj byl hlavní ctností každého slušného člověka ren, tedy „lidskost srdce“ nebo též „dobrota“. Ren vyjadřoval soubor devíti hlavních ctností, k nimž patřily jasnost, zřetelnost, důstojnost, mírnost, pravda, svědomitost, tázavost, uvážení důsledků a plnění povinností. Vedle toho zdůrazňoval i prostotu, zdrženlivost, vytrvalost a též vnitřní sílu. Praktické uplatňování těchto lidských ctností Konfucius shrnul do jediného závěru: člověk by měl milovat a mít v úctě ostatní lidi. Ren tak v konfucianismu tvoří jádro ideálu kvalitních a humánních vztahů mezi lidmi.

Ale Konfucius rovněž zdůrazňoval potřebu šu čili způsob posuzování druhých podle měřítek, které si člověk sám sobě stanoví. Ren a šu shrnul do jediného pravidla, že totiž nikdo nemá ostatním lidem dělat to, co nechce, aby oni dělali jemu.

Další ctností, na kterou Konfucius kladl důraz, byla ji neboli spravedlnost. Znamenala dělat to, co je mravně správné: mít úctu k rodičům, sourozencům, přátelům a vladařům. Spravedlnost kladl velmi vysoko, chápal tuto ctnost jako projev ren, tedy projev slušného jednání, kde každý čin měl být výrazem spravedlivého posuzování věcí. Vládnout spravedlivě znamenalo vládnout pomocí mravního příkladu.

Konfucius byl rovněž specialistou na obřadnictví. Výkon starobylých rituálů pro něj byl potvrzením soudržnosti čínského národa – ať už na úrovni rodin, klanů, nebo státu. Proto jim přikládal mimořádný význam a obřadnictví učil i své žáky.

Tyto obřady a rituály byly velmi staré a svým původem sahaly až několik tisíciletí do minulosti, kdy Číně vládli první mytičtí králové – mudrci. Výchova k úctě k těmto tradicím byla pro Konfucia důležitá, neboť v nich spatřoval kořeny čínské pospolitosti, byly výrazem její duchovní a kulturní jedinečnosti i vzpomínkou na tento dávný „zlatý věk“. Povinnost ovládat a dodržovat starobylé čínské rituály je dodnes jedním z podstatných znaků konfucianismu.

Konfucius měl také jeden zvláštní zvyk: referoval o svých snech a mystických vizích, v nichž spatřoval božská znamení. Dochovaná Kniha proměn měla podobu věšteb, které se skládaly z různých kombinací písemných znaků, jež měly být základním vzorcem nejrůznějších životních situací. Podle Konfucia měl být filozof zároveň luštitelem a vykladačem božských znamení včetně snů.

Hlavní normou lidského konání však pro něj zůstávala lidskost. Míra a uměřenost byly vrcholem přirozeného založení každé lidské bytosti, která se měla řídit principy humanity, důvěrou, skromností, poctivostí a loajalitou ke svým nejbližším i k vladaři. Konfucius byl přesvědčený, že díky vyšší vzdělanosti mohou vládcové i jejich úředníci pracovat pro blaho lidu. Společnost chápal jako širokou rodinu vladařů, ale zároveň uznával potřebu společenské hierarchie a dělby práce mezi rolníky, řemeslníky a učence. Vzdělání poskytoval všem, kdo se do jeho školy přihlásili, podle jeho názoru nemělo být omezováno pouze na aristokratické vrstvy, ale mělo být dopřáno i obyčejným lidem, neboť tím se celá společnost stává dokonalejší a mravnější. Na sklonku života jej obklopovalo na tři tisíce žáků, pro které se stal živoucí legendou.

I když byl Konfucius svými žáky a dalšími následovníky uctíván jako mudrc, sám to o sobě nikdy netvrdil a byl velice pokorný. Uznával, že se dokonce může učit od těch, které vzdělával, každý žák pro něj byl specifickou individualitou, kterou se snažil respektovat. Zastával názor, že lidé mají různá nadání, která je třeba podchycovat a rozvíjet.

Za nejvyšší božstvo považoval Tian neboli Nebesa. Nebeský mandát jako nejvyšší vůle Nebes však výlučně vztahoval na čínské vladaře, kteří byli jako jediní oprávněni přinášet Nebesům obětiny.

V učení o Nebeském mandátu Konfucius rozvíjel ideu morálního vesmíru, který je nadřazený všem lidem a kde sídlí i nejvyšší moc, jež vede člověka ke konání dobra. Konfuciova idea Nebes připomíná pozdější ideu Boha. Čínští vladaři panovali z vůle Nebes obdobně jako později křesťanští králové „z milosti boží“.

Vzývání Nebes jako božského atributu je pro konfucianismus typické. Vůlí Nebes bylo dobro lidu a jakákoli tyranie byla podle Konfucia v protikladu s tímto základním principem. Lidé proto měli mít právo proti tyranii povstat a svrhnout ji, aby ve společnosti obnovili harmonický řád, který Nebesa reprezentovala.

Později byl Konfucius zmytologizován a šířily se o něm zvěsti, že byl nejen božské podstaty, ale i nadán konáním zázraků a jasnovidectvím. Tento proces Konfuciova zbožštění začal v 2. a 1. století př. n. l., kdy se konfucianismus v Číně stal státním kultem. V roce 124 př. n. l. byla dokonce založena konfuciánská akademie pro budoucí státní úřednictvo. V ní se studovaly konfuciánské spisy a učení Pěti klasiků.

Během následujícího tisíciletí byly po celé Číně budovány konfuciánské svatyně a chrámy, kde před nástupem do svých úřadů museli místní vládcové skládat mistru Konfuciovi hold. Tyto chrámy se staly centry vzdělanosti v duchu konfuciánských zásad a součástí závěrečných zkoušek byla i znalost příslušných obřadů a rituálů.

Čína tak učením tohoto svého nejvýznamnějšího myslitele dosáhla trvalé duchovní kontinuity a tradice konfucianismu jsou i dnes součástí duchovního života čínské společnosti, i když byl ovlivněn dalšími filozofickými směry, především buddhismem a taoismem. Novodobé komunistické hnutí v polovině 20. století sice konfucianismus zpočátku smetlo jako zpátečnické učení, ale některé jeho ideje a zásady byly i nadále akceptovány, například úcta a péče o staré lidi, oddanost veřejné službě, důraz na vzdělání, uctívání předků v rodinách aj.

Tak jsou i v dnešní Číně výrazně uznávány rodinné hodnoty vyrostlé z Konfuciova učení, kde stále v mnohem větší míře než v západní civilizaci platí, že rodina je základ státu a úcta dětí k rodičům je úhelným kamenem čínského rodinného řádu. Od Konfuciovy smrti sice uplynulo dva a půl tisíce let, ale jeho duchovní odkaz je trvalou součástí kultury čínského národa, což je tím nejprůkaznějším důkazem nadčasovosti myšlenek tohoto velkého učence a filozofa.

Kapitola 2

Provokatér mocných

Sokrates
(469–399 př. n. l.)

Starořecký filozof Sokrates patří mezi ty velké postavy světových dějin, o nichž se dochovaly jen kusé informace. I když je to možná k nevíře, je už dnes obtížné zjistit, kým vlastně tento slavný Athéňan byl a co svou filozofií hlásal. Sokrates totiž nikdy nic nenapsal, což je něco naprosto neobvyklého, a neznáme důvody, proč tomu tak bylo. To, že by byl negramotný, nelze ničím potvrdit, i když takové podezření existuje. Ale pokud je známo, vždy prosazoval studium filozofie a dalších starověkých věd jako cestu k sebezdokonalování, kladl svým současníkům velice nepříjemné otázky a podle některých dochovaných informací své žáky učil i gramatiku.

Z toho se dá usuzovat, že se i jemu dostalo kvalitního vzdělání, a proto příčiny toho, proč nenapsal ani jedno dílo, musely spočívat v něčem úplně jiném. V Sokratově případě se totiž jednalo o člověka naprosto výjimečného a skutečnost, že o něm později psali jiní (například Platon nebo řecký spisovatel Xenofon), svědčí o tom, že si ho pozdější myslitelé a učenci velice vážili.

Na otázku, proč Sokrates nikdy nic nenapsal, lze odpovědět i tím, že to vůbec nepovažoval za nutné, neboť svou roli filozofa spatřoval v něčem úplně jiném než v tvorbě učených spisů. Především šlo o vynikajícího řečníka, který vždy kladl důraz na mluvené slovo a psaní se mu zřejmě jevilo jako zbytečné mrhání časem, jejž chtěl věnovat sebevzdělávání a výuce svých žáků; nejspíš mu úplně stačilo, že to byli právě oni, kdo zaznamenávali jeho výroky a proslulé dialogy, aby o nich později vydávali svá vlastní svědectví.

Jeho filozofie byla postavená výhradně na rozhovorech o nejrůznějších otázkách a problémech lidského života, kdy hlavní důraz kladl na jasnou argumentaci v diskusích, aniž by sám vytvářel nějaký vlastní filozofický systém. Můžeme se proto spokojit se závěrem, že nikdy nic nenapsal hlavně proto, že on sám to nepovažoval za potřebné. Ale co o jeho životě vlastně víme?

Příliš mnoho toho není. Sokrates se narodil někdy kolem roku 469 př. n. l., přesné datum však není známé. Jeho otec Sofroniskos byl proslulý athénský kameník a sochař, matka Fainareté byla porodní bába, ale to je také vše, co je o jeho rodičích známo.

Také o Sokratově vzdělání se dochovaly rozporuplné informace. Podle Platona v mládí studoval a nabyl solidních vědomostí, ale podle Aristoxena byl prý v mládí hloupý a nevychovaný, i když se to později změnilo.

Ale v jedné věci se dochovaná svědectví shodují: Sokrates nesnášel fyzickou práci, a i když pocházel z nižších společenských vrstev, cítil se ostatním nadřazený. V žádném případě se nechtěl stát dědicem otcovy kamenické dílny a pomáhal mu jen s největším sebezapřením. Údajně byl líný, a jak to bylo možné, utíkal z domova, toulal se v athénských ulicích, bloumal po tržištích a toto jeho bezcílné chování bylo doma častou příčinou rodinných konfliktů.

Zdá se, že Sokrates trpěl pocitem sociální méněcennosti, což se mohlo později stát významným motivačním faktorem k dosažení lepšího společenského postavení i k jeho snahám zařadit se mezi athénskou intelektuální elitu. Tohoto sklonu k elitářství se nikdy nezbavil, i když nebyl zastáncem vlády rodové aristokracie, ale zdůrazňoval zásadu, že bez ohledu na urozený původ mají athénský stát řídit a spravovat duševně a intelektuálně zdatní jedinci. Otázka původu pro něj nikdy nebyla měřítkem kvality lidí ani jejich politické způsobilosti.

Přesto je známo, že se nechával vydržovat svými aristokratickými přáteli a obdivovateli a názorově měl k této elitní vrstvě athénské společnosti velice blízko.

Dokonce mohl navštěvovat i athénské aristokratické „kluby“, což byla významná pocta. Snažil se však zůstávat takzvaně nadstranický a tehdejší přední athénské politiky hodnotil podle velikosti jejich ducha, a nikoli podle toho, z jaké společenské vrstvy pocházeli. A právě tato jeho názorová nezávislost se mu nakonec stala osudnou.

Traduje se, že Sokrates nebyl politik, nýbrž filozofický myslitel a sám nikdy žádné politické ambice neměl. Svou filozofii jako jeden z prvních řeckých myslitelů obracel nikoli k přírodě, jak to dříve činili představitelé starořecké přírodní filozofie (Herakleitos, Thales, Anaxagoras aj.), nýbrž k člověku. Sokrata zajímali především lidé a etické rozměry jejich existencí. Proto ho tolik zaujalo určování definic etických pojmů, mezi jinými i otázka, co je podstatou lidského štěstí.

Ale objektivní odpověď nenacházel. Být šťastný sice podle něj znamenalo jednat správně, spravedlivě, moudře a mít dostatečné sociální zázemí i vědění, právě v tom však podle Sokrata byla ta největší potíž. Vědění pro něj sice bylo především rozumové chápání rozdílů mezi dobrem a zlem, ale zároveň i nikdy nekončící proces sebevzdělávání a sebezdokonalování, takže vlastně nebylo možné dosáhnout dokonalosti. Lidská zkušenost a život pro něj byly nikdy nekončícím procesem nového poznání. A tak se v jeho proslulém výroku „vím, že nic nevím“ skrývala podstata jeho životního skepticismu a relativismu, kdy je možné vše zpochybnit, včetně toho, co už člověk zná. Hlásal, že jen moudrá osobnost ví, že dobrat se konečného poznání, oné absolutní pravdy, kterou se učenci a mudrci snaží nalézt, je pouhá iluze. Sokrates tak dokázal zpochybňovat i to, co se jiným zdálo nezpochybnitelné, což mu v životě přinášelo řadu problémů i nepřátel.

Přitom se neustále snažil hledat definici takových pojmů jako pravda, štěstí či spravedlnost, kde mu byl základní metodou dialog, v němž pomocí správně kladených otázek nutil diskutující osoby k rozvíjení jejich vlastního myšlení. Z toho je patrné, že Sokrates nebyl jen filozofem, ale zároveň i pedagogem.

Dodnes se traduje, že jeho o třicet let mladší manželka Xantipa byla hádavá a zlá žena, která svému manželovi dokázala pořádně ztrpčovat život. Měl s ní tři syny a zůstává otevřená otázka, zda tento Xantipin obraz nebyl jen dílem propagandy Sokratových protivníků, kteří se tím snažili dokázat, jak je doma se svou filozofií o etických normativech na vlastní manželku krátký a musí se jí ve všem podřizovat. Něco takového totiž bylo v athénské pospolitosti nevídané, neboť pánem domu v ní byl muž, a pokud se to jevilo opačně a rodině vládla žena, pak se takový manžel vystavoval veřejnému posměchu.

Ale historicky nelze ničím doložit, zda to byl i Sokratův případ. To však rozhodně nevylučuje, že se kvůli své mladé manželce mohl stávat terčem urážek ze strany svých nepřátel, kterých měl na sklonku svého života celou řadu. Tak či tak obraz Sokrata jako submisivní osobnosti podléhající Xantipině sekýrování neodpovídá jeho dochovanému, byť poněkud nejasnému psychologickému profilu. Často prý v mládí býval nezvládnutelný, později ironický, míval sklony k velikášství i sebestřednosti a pohrdal ostatními lidmi své společenské vrstvy. Později se díky svému učiteli filozofovi Archelaovi naučil umění sebeovládání, ale že by se nechal panovačnou Xantipou šikanovat, není příliš pravděpodobné.

Mnohem blíže pravdě je, že mu Xantipa byla pevnou oporou, i když jejich věkový rozdíl mohl mít na svědomí některé konflikty, které pak jeho protivníci záměrně zveličovali. Nesmíme zapomínat ani na to, že se přátelil i s mladými athénskými aristokraty Alkibiadem a Kritiem, což muselo jeho sebevědomí ještě více posilovat.

Je však také známo, že s blížícím se stářím se Sokrates stal klidnější a rozvážnější a že konflikty s výrazně mladší manželkou považoval za pouhé malichernosti. Traduje se, že jim s naprostým klidem buď nevěnoval pozornost, nebo je eliminoval tím, že odcházel z domu. Mlčenlivý postoj byl jeho nejlepší obranou před manželčinými ataky a nářky.

Ale přece jen možná existovalo něco, co konfliktní situace mezi Xantipou a Sokratem navodilo. Ve spise O urozenosti, jehož autorem byl později filozof Aristoteles, se totiž dochovala zmínka o jisté Myrtó, vnučce athénského státníka Aristeida, který se v roce 490 př. n. l. zasloužil o porážku Peršanů v bitvě u Marathonu a v roce 479 př. n. l. patřil ke strůjcům dalšího vítězství Řeků v námořní bitvě u Platají. Když později Aristeidova vnučka Myrthó ovdověla, Sokrates si ji prý vydržoval, a dokonce s ní i nějakou dobu žil.

Pokud se jednalo o mimomanželský poměr, pak to jistě Xantipa nenechala jen tak a toto Sokratovo milostné dobrodružství se mohlo stát příčinou jejich konfliktů. Ale není to vůbec jisté, neboť Myrthó mohla být Sokratovou družkou ještě předtím, než se filozof s Xantipou oženil. Neexistuje totiž žádná datace, která by jeho poměr s Myrthó upřesňovala. A tak se už nikdy nedozvíme, jak to tedy v manželském vztahu mezi Sokratem a Xantipou skutečně bylo.

Sokrates se časem stal v Athénách známou osobností. Do všeho strkal nos, udílel rady a s příslovečnou ironií komentoval dění kolem sebe. Tím se postupně vypracoval na znalce veřejného mínění, neboť to, co slyšel v ulicích a na tržištích, okamžitě ve svém nitru zpracovával, ať už šlo o politiku, nebo jen o běžné občanské záležitosti. V Athénách se tradovalo, že když si někdo s něčím nevěděl rady, má jít k Sokratovi, který to určitě vyřeší. Radil asi dobře, neboť jeho popularita rostla.

Když mu bylo pětadvacet let a v Athénách se k moci dostala demokratická strana vedená jejím vůdcem Periklem, Sokrates tuto změnu uvítal, poněvadž nový vládce podle jeho mínění ztělesňoval předáka, jenž měl vzdělání, původ i schopnosti k řízení athénského státu. Perikles se odjakživa obklopoval básníky, umělci a učenci a Sokrates patřil k jeho častým hostům, neboť tento filozof dokázal své posluchače vždy nejen zaujmout, ale i pobavit.

Perikles navíc hájil zájmy střední společenské vrstvy – kupců, řemeslníků a obchodníků –, tedy těch, mezi něž patřil i Sokratův otec. Zavedl pravidelnou denní mzdu za výkon volených státních funkcí, o které se nyní mohl ucházet téměř každý athénský občan. Také vojákům byl určen pravidelný žold a bezzemkům přiděloval půdu v nových osadách zřizovaných na územích spřátelených městských států (tzv. athénského námořního spolku). Perikles tak zajišťováním veřejných prací i výše uvedenými opatřeními v Athénách snižoval chudobu a zavedením volební reformy nyní mohli volit i nemajetní Athéňané. Není proto divu, že přinejmenším zpočátku byl Perikles populárním a oblíbeným předákem athénské obce.

Za jeho vlády dosáhlo toto město mimořádného hospodářského rozkvětu a stalo se námořní velmocí egejského světa, což Sokratovi nepochybně imponovalo, i když se obával, aby posilování demokracie nakonec nevedlo k chaosu. Ale Perikles si bedlivě střežil elitní postavení athénského vůdce a Sokrates nakonec uznal, že jeho obavy z anarchie jsou zbytečné. Navíc nyní patřil do okruhu blízkých Periklových oblíbenců, čímž se ještě více zviditelňoval. Díky jeho přízni se Sokrates stal nejproslulejším athénským filozofem.

Bohužel tato pohoda netrvala dlouho. I když se Perikles snažil o mírový rozvoj Athén i jejich námořního spolku a v případech mocenských a jiných politických sporů preferoval diplomatická řešení, vypukla na sklonku jeho vlády mezi Athénami a Spartou občanská válka, k níž se již dlouho schylovalo. Sparta se svým peloponéským spolkem totiž vedle Athén tvořila v Řecku druhé mocenské centrum a se sílící nelibostí nesla vzrůstající prosperitu svého konkurenta. Athény se navíc snažily dosáhnout postavení rozhodujícího arbitra ve všech politických problémech v řeckém světě, což Sparta vytrvale odmítala.

Za takových okolností byla jen otázka času, kdy mezi oběma soupeři propukne otevřený mocenský zápas. V roce 431 př. n. l. vtrhlo spartské vojsko do Atiky (centrální oblasti athénského státu) a začalo plenit její venkov, odkud obyvatelstvo v hrůze prchalo za athénské hradby. Perikles odpověděl tím, že zmobilizoval loďstvo, které odplulo k Peloponésu a začalo v odvetě ničit pobřežní spartské vesnice.

Námořní převaha sice byla na straně Athén, ale Sparta zase disponovala mnohem vycvičenější pěší armádou. Perikles se proto nechtěl nechat zatáhnout do rozhodující pozemní bitvy se spartskými vetřelci, kterým zase chyběla síla k tomu, aby opevněné Athény dobyli. Perikles zatím vyčkával, až se Sparťané drancováním vyčerpají, a teprve pak na ně chtěl udeřit. Byla to obezřetná taktika, nyní šlo jen o to, vystihnout správný okamžik k rozhodujícímu střetnutí.

Ale Perikles s protiúderem váhal příliš dlouho. Po souši vázlo zásobování a obilí přivážené po moři k nasycení Athéňanů nestačilo. Teď si museli utahovat opasky a na Periklovu hlavu se snášela jedna kritika za druhou. Také rolníci se chtěli z města vrátit do svých pobořených domovů, a když v Athénách vypukla morová epidemie, už ve městě zůstávat nechtěli.

Opozice proti Periklovi rostla a do jejího čela se postavili příslušníci nejbohatší athénské oligarchie, které jeho demokratický režim nebyl nikdy po chuti. Pád tohoto kdysi tak všemocného a uctívaného státníka se zdál neodvratný, ale ještě než k němu došlo, podlehl Perikles v roce 429 př. n. l. morové nákaze.

Jeho nástupcem se stal mluvčí radikální athénské strany Kleon, který sliboval razantní postup v dalším vedení války se Spartou, jemuž se jeho předchůdce tak bránil. Ale v Athénách stoupal i mocenský vliv konzervativců z řad bohaté aristokracie, která naopak volala po uzavření míru se Spartou z obav, že by od Athén mohli odpadnout všichni spojenci z řad athénského námořního spolku. V čele této opozice stál Nikias, jeden z největších athénských boháčů, jenž se oprávněně obával toho, že další vedení války bude athénskou aristokracii stát obrovské peníze.

Kleon nakonec v roce 422 př. n. l. svedl se Sparťany rozhodující pozemní bitvu, v níž byl poražen a zahynul při útěku z bojiště, zatímco vítězný spartský vojevůdce Brasidas zemřel na následky utržených zranění. Po Kleonově smrti se vlády v Athénách ujal jeho rival Nikias a v roce 421 př. n. l. konečně se Spartou uzavřel mír.

Ten však znamenal jen přestávku mezi dalšími boji, jež propukly v roce 415 př. n. l., když se Athény snažily posílit svůj mocenský vliv nad řeckými osadami na Sicílii, ovládanými do té doby sicilskými vládci Syrakus. To už byl v Athénách pět let u moci Sokratův někdejší žák a přítel Alkibiades, jenž po Nikiově roční vládě obnovil demokratický režim.

Ale hovoříme-li o athénské demokracii, nešlo o demokracii v dnešním moderním slova smyslu. Athénská demokracie byla demokracií vojenskou a opírala se o význačné vojevůdce, kteří si vždy – počínaje Periklem – osobovali právo suverénních vladařů a ve skutečnosti neměli daleko k osobní diktatuře. Přesto se tito předáci athénské obce snažili dodržovat zákony směřující k tomu, aby se správy státu účastnilo co nejvíce jeho občanů. Také právo volit a být volen bylo pro stoupence athénské demokracie svaté.

Proti nim stála hrstka vlivných a bohatých Athéňanů urozeného původu, kteří se naopak volební právo snažili co nejvíce omezovat a vytvořit elitářskou formu vlády opřenou o represe. V jejich případě hovoříme o athénské oligarchii.

Také Alkibiades se po Periklově vzoru pokusil o vytvoření demokratické vojenské diktatury, ale narazil na silný odpor athénských oligarchů. Byl obviněn z vážných náboženských přečinů, či spíše sektářství, neboť se prý zúčastňoval jakýchsi tajných a v Athénách zakázaných mysterií, čímž údajně znevažoval stará řecká božstva.

Alkibiades na výsledek soudu nečekal a z Athén uprchl do Sparty, kde hledal azyl. Sparťané mu vyhověli a z Alkibiada se stal zrádce, který se nejprve dal do služeb Sparťanů a poté vycestoval do Malé Asie. Ale po jeho odchodu šli Athéňané v bojích se Spartou od porážky k porážce, a tak po nějakém čase prosili Alkibiada, jenž byl schopným válečníkem, aby se do Athén vrátil, že je mu vše dávno odpuštěno.

V roce 407 př. n. l. se tento exulant skutečně z vyhnanství vrátil, vítán všemi, kdo mu před lety nemohli přijít na jméno. Bohužel o dva roky později došlo ke katastrofě, když spartský vojevůdce Lysandros v bitvě u Aigospotamoi (Kozích říček) zničil celou athénskou flotilu. Tento neúspěch byl přičten Alkibiadovi, i když ten již dříve Athéňany upozorňoval na řadu taktických chyb, jichž se v boji se Spartou dopouštěli. Teď se stal jen vítanou obětí prohrané bitvy, která znamenala konečnou porážku Athén v občanské (peloponéské) válce.

Alkibiades tentokrát utekl do Persie, neboť ke Sparťanům již nemohl, když i je svým návratem do Athén zradil. Ale netušil, že perský král Kyros s vítězným spartským vojevůdcem Lysandrem před lety uzavřel spojeneckou dohodu, a to se mu stalo osudné. Netrvalo dlouho a perský panovník ho nechal zavraždit. Alkibiades zemřel jako všemi opovrhovaný vyvrhel.

Athény se po kapitulaci v roce 404 př. n. l. ocitly v těžkém postavení, neboť ztratily převahu námořní mocnosti. Podle uzavřené mírové smlouvy s vítěznou Spartou museli strhnout část svých hradeb, vydat Sparťanům zbytky svého loďstva a vzdát se jakýchkoli dalších výbojů. A nebyl by to věčný kverulant a ironik Sokrates, kdyby tuto potupu nekomentoval svými peprnými poznámkami, jak to patřilo k jeho přirozenému naturelu. To proti němu nemálo Athéňanů popudilo a mnozí začínali poukazovat na to, že zrádce Alkibiades, jenž podle nich mohl za katastrofu, která je všechny postihla, byl kdysi Sokratovým žákem. Nepřímo tak filozofa vinili z podílu na válečné porážce tím, že z Alkibiada vychoval takového ničemu. Objevily se i hlasy, které tvrdily, že Sokrates ho ponoukal k bezvěrectví a sám je prý vůči starořeckým kultům velice odtažitý.

Sokrates totiž prohlašoval, že se ve svém konání nechává řídit jakýmsi „daimonionem“. Platon později ve své Obraně Sokratově kladl do úst svému učiteli následující slova: „Řízením božského osudu mne již od dětství provází jakási daimonská věc. Je to hlas a ten, kdykoli se ozve, vždy mi dává znamení k odvrácení se od toho, co hodlám dělat, avšak nikdy mne k ničemu nepobízí.“

Co tím však Platon o Sokratovi naznačoval, není jasné. Někteří dnes soudí, že Sokratův „daimonion“ bylo pouhé označení jeho svědomí nebo že se jednalo o schopnost posuzovat jevy a události z různých zorných úhlů pohledu.

Ve skutečnosti však Sokratův „daimonion“ zůstává tajemstvím. Mohlo jít o cokoli, není vyloučeno ani to, že se jednalo jen o filozofův výmysl, jímž chtěl dokladovat, že je miláčkem božských sil, aby tak zdůraznil svou výjimečnost. Nebo se mohlo jednat i o projev nějaké duševní poruchy plynoucí z jeho psychické rozpolcenosti. Těžko říci, snad se skutečně jednalo o jistý druh jeho výstřednosti, která se mu později zle vymstila, neboť jeho nepřátelé začali tvrdit, že je posedlý zlým duchem.

Kdoví, jak by to už v roce 404 př. n. l. se Sokratem dopadlo, nebýt toho, že se po porážce Athén v peloponéské válce ujal ve městě moci jeho někdejší přítel a mecenáš Kritias, který stál v čele oligarchické vlády nazývané „vládou třiceti tyranů“. Pro stoupence demokracie však nastaly zlé časy, neboť Kritias je nyní neváhal popravovat a mnoho lidí před touto hrůzovládou z Athén raději uprchlo.

Ale Sokrates mezi nimi nebyl. K přesvědčeným zastáncům demokratického zřízení nikdy nepatřil, což je patrné i z některých pozdějších Platonových dialogů (např. dialog Mínós a Laches). Mohl se tedy nyní za vlády třiceti tyranů cítit v bezpečí, i když ho noví vládcové z řad athénské aristokratické elity poučili o tom, že musí přestat veřejně řečnit.

Důvod tohoto zákazu byl zřejmě jediný: Sokratovi se krvavé praktiky nové oligarchické vlády nelíbily a podle svého zvyku to dával veřejně najevo. I jeho bývalý žák a přítel Kritias ho varoval, aby s tím přestal, jinak že mu půjde o krk a on ho už nebude moci chránit.

Po osmi měsících teroru však byla vláda třiceti tyranů v Athénách svržena. Kritias byl při převratu zabit a demokratické pořádky se obnovily. Od této chvíle však začalo být Sokratovo postavení uvnitř athénské obce nejisté. I když se k právě padlé tyranii nikdy nehlásil, přitěžovalo mu především to, že ji s Kritiovou pomocí bez úhony přežil.

Novodobí historikové dospěli k závěru, že se Sokrates do politiky příliš nemíchal a ani o získání nějaké důležitější funkce nikdy neusiloval. Ale byla to pravda?

Je totiž téměř nemyslitelné, že by ho události třicet let trvající peloponéské války, které se jako voják i několikrát zúčastnil, nechaly jen v pozici chladného a nezúčastněného pozorovatele. To by bylo podivné i proto, že téměř všichni, kdo o něm později psali, zdůrazňovali jeho až úzkostlivé dodržování zákonů athénské obce. Ale tyto zákony byly velice variabilní podle toho, kdo byl v Athénách právě u moci. Jaké zákony tedy měli pozdější Sokratovi apologeti na mysli?

Fakt totiž je, že v roce 399 př. n. l. byl Sokrates pohnán před soud v důsledku obvinění, z nichž vyplývá, že to s jeho údajnou apolitičností i s dodržováním athénských zákonů bylo poněkud jinak. Šlo o dva hlavní body obžaloby: první kladl Sokratovi za vinu, že morálně a politicky kazil athénskou mládež, zatímco druhý ho vinil z bezbožnosti, kdy se svým „daimonionem“ pokoušel vyznávat jakési nové božstvo, což bylo nejenom nepřípustné, ale dokonce protizákonné. Jednalo se o vážná obvinění, za která usvědčeným provinilcům mohl hrozit i trest smrti.

Sokrates nyní čelil mocné opozici svých nepřátel. Vzpomínky na krutovládu třiceti tyranů byly ještě příliš živé a o Sokratovi bylo známo, že se vždy většinou přikláněl k vládě urozených jednotlivců a athénské demokracii nikdy příliš nefandil. Proto bylo tak žádoucí ho umlčet. Stoupenci athénské demokracie v něm spatřovali nebezpečného kverulanta i učitele zrádců a tyranů, jakými byli Alkibiades a Kritias. Pro ně to byl důkaz toho, že Sokratova filozofie je zhoubná a vede k podrývání autority státu. Vždyť on sám prohlašoval, že svobodný lidský duch nemusí respektovat špatné zákony! Není to snad buřičství, pokud se na zákonech shodne většina občanů? Ať jsou dobré, nebo špatné, musejí se respektovat, jinak by vznikla anarchie!

Athénský lid si nepřál novou vládu aristokratů a byl rozhodnutý nově nastolené demokratické pořádky chránit. Slzy a krev z nedávné válečné porážky sotva zaschly a Sokrates už zase pobuřoval. Tvrdil, že lid potřebuje vládu pevné ruky a mravně zdatné jedince, aby se válkou zničená země opět vzpamatovala.

Jeho protivníci byli na koni. Chce tím snad Sokrates říci, že jsou demokraté nezpůsobilí a nemravní? A co Kritias a jeho tyranská sebranka? Ty se kritizovat neodvážil!

Mezi historiky dnes není pochyb o tom, že soud nad Sokratem byl politicky motivovaný proces. Ale jeho žalobci si uvědomovali, že by tím před Athéňany přiznali slabost obnovené demokracie. Proto zvolili jiný postup. V Athénách existoval zákon proti bezbožnosti, pod který se dalo skrýt téměř vše, a proti Sokratovi ho nebylo příliš těžké použít.

Praxe bývala taková, že když byl někdo obžalován z bezbožnosti, zpravidla z Athén dobrovolně odešel a tím byla celá záležitost vyřízena. Kdysi to přesně tak udělal i Sokratův žák Alkibiades, a proto všichni očekávali, že Sokrates učiní to samé. Vždyť pokud by byl soudem usvědčen ze zločinu proti athénskému náboženskému kultu, hrozila by mu smrt.

Ale on si věřil a byl rozhodnutý tuto obžalobu ve své obhajovací řeči úplně rozbít. Šanci, že se mu to podaří, měl velkou, vždyť v Athénách byl považován za vynikajícího řečníka.

Žalobci se však na něj tentokrát dobře připravili. Podařilo se jim před soud předvést řadu svědků, zřejmě i podplacených a ochotných dosvědčit, že filozof své posluchače nabádal ke křivopřísežnictví, podvodům, rozvracení rodiny a že mládež učil, aby nectila otcovskou autoritu a řídila se jen vlastním rozumem, čímž ji zároveň popouzel k nerespektování zákonů.

Což nebyl Alkibiades jeho žákem? A jak to dopadlo? Skončil jako vlastizrádce! A co tyran Kritias? Ten snad nebyl Sokratovým přítelem a mecenášem? A nejsou právě tyto dva příklady svědectvím zhoubného Sokratova vlivu na celou athénskou obec?

Byla to ničemná, zlovolná obžaloba, kde vůbec nešlo o hledání viny či neviny obžalovaného. A co Sokratův daimonion, onen vnitřní hlas, kterým se tolikrát veřejně holedbal a tvrdil, že se jím nechává vést? Co když ho posedl zlý démon? Lidé mají přece poslouchat především bohy, a ne nějaké vnitřní hlasy! A Sokrates se bohům vysmíval, prý jen lidský rozum má na světě význam, nikoli hledání pravdy skrze víru! I když existenci bohů přímo nepopíral, přinejmenším o nich pochyboval!

Byly to jen polopravdy a lži. Sokrates nikdy žádný bezbožník nebyl, pouze hlásal, že nejposvátnější jsou dobří lidé, neboť právě lidské skutky určují podobu státu i duchovních hodnot.

Jedním z těch, kdo proti Sokratovi útočili, byl i athénský básník a tvůrce divadelních komedií Aristofanes (445–380 př. n. l.), který se ho už ve své komedii Oblaky (řecky Nefelai) z roku 421 př. n. l. snažil zesměšnit. Ale v řadách Sokratových nepřátel byly i mnohem vlivnější osoby, jež mu zazlívaly nejen jeho mlčení ke svržené vládě třiceti tyranů, ale i všechny další excesy, jichž se na veřejnosti dopouštěl svými sžíravými poznámkami a kritikami vůči politikům v duchu zásady „padni komu padni“.

Jistě k tomu měl své důvody. Porážka Athén v peloponéské válce přece padala na vrub mocných a vlivných osobností athénského státu bez ohledu na to, jaký politický režim představovaly. Něco však Sokrates podcenil: po Kritiově smrti nebyl v Athénách nikdo, kdo by ho chránil.

Svou vlastní obhajobu před soudem pojal velkolepě. Bod za bodem rozebíral jednotlivé části obžaloby, aby pak následně z filozofických hledisek vyvracel její neopodstatněnost. Ale jeho řeč nebyla účinná, soudcové ani shromážděný lid mu totiž příliš nerozuměli. A pak prohlásil něco, co všechny popudilo: „Že pak já jsem vskutku člověk daný obci od bohů, mohli byste poznat z této věci: vždyť se nepodobá jednání ostatních lidí, že já už tolik let zanedbávám všechny své soukromé věci a snáším následky jejich zanedbávání, ale neustále pracuji pro vás, chodím ke každému zvlášť jako otec nebo starší bratr a snažím se každého pohnout, aby se staral o své zdokonalení.“

Tentokrát tomu rozuměli všichni. Někteří jeho slovům souhlasně přikyvovali, druzí však pobouřeně hlučeli. Že je Sokrates něco víc než my? A že je v Athénách z vůle bohů? Nepřiznává právě těmito nabubřelými větami a zdůrazňováním osobní velikosti svou bezbožnost? Staví se naroveň bohů, což je neslýchané! Jako by si vůbec neuvědomoval, že stojí před soudem lidu, jímž tak pohrdá!

Jeho egocentrismus a velikášství, které před soudem tak neprozřetelně projevil, ho nakonec stály život. K jeho osvobození chybělo jen 31 hlasů: 281 bylo pro jeho vinu, 220 pro nevinu.

Nyní se diskutovalo o trestu. Žaloba navrhovala trest smrti, ale podle tehdejších zvyklostí si mohl obžalovaný sám navrhnout nižší trest a tím bylo zpravidla vyhnanství.

Ale Sokrates tuto možnost odmítl a nechal soudce o trestu hlasovat. Dal tak najevo, že s rozsudkem o vině nesouhlasí, a pohrdl i zákonnou možností, která by mu pomohla verdikt trestu smrti odvrátit.

Tím své soudce ještě více popudil. Když chce tedy zemřít, tak ať zemře! Tentokrát bylo proti udělení trestu smrti už jen 140 hlasů.

Důvod, proč se Sokrates takto zachoval a nevyužil šance navrhnout si sám vyhnanství, není známý. Možná při své ješitnosti doufal, že soudní shromáždění navržený rozsudek smrti zavrhne. K osvobozujícímu verdiktu měl přece blízko a to, že by byl vydán smrti, se mu zřejmě zdálo nepravděpodobné.

Ale soudci si jeho pohrdání možností určit si nižší trest vyložili po svém. Podle nich to byl jen další projev Sokratovy opovážlivosti a vzepření se vůli athénského lidu, který ho předtím prohlásil vinným.

Nakonec bylo dohodnuto, že odsouzenec zůstane ještě měsíc před popravou ve vězení. To bylo neobvyklé a někteří z jeho soudců zřejmě kalkulovali s tím, že Sokrates z vězení uprchne – a snad by mu to dokonce bylo i umožněno. Filozofovi přátelé a žáci Platon a Kriton totiž tento útěk skutečně plánovali a byli ochotni v něm Sokratovi pomoci. Není vyloučeno ani to, že i mnozí z těch, kdo ho předtím vydali na smrt, si takové řešení tajně přáli.

Ale Sokrates to odmítl. Byl přece odsouzen pro neúctu k zákonům, a kdyby nyní uprchl, jen by tím potvrdil oprávněnost vyneseného rozsudku. Už je dost starý, hodně toho prožil a nemíní se z této šlamastyky vykroutit. Svým soudcům dokáže, že je řádným občanem a že se oni svým verdiktem dopustili omylu. Pokud má v očích svých příznivců zůstat spravedlivým a nestranným, jak to běžně dělal, musí se rozsudku podrobit. Jinak by ztratil tvář velkého filozofa a vše, co hlásal a říkal na svou obhajobu, by bylo zbytečné.

A tak mu na jeho naléhání přátelé do vězení propašovali nádobku s bolehlavem. Vypil ji do dna v okamžiku, kdy byl připravený na svůj odchod do říše stínů.

To bylo jeho vítězství a tím se z něj stala legenda. Nakonec i těm, kdo o jeho smrti rozhodli, ještě dlouho zněla v myslích Sokratova poslední slova pronesená před soudem: „Pokud se domníváte, že zabíjením lidí zabráníte, aby vám nikdo nevyčítal, že nesprávně žijete, neděláte dobře. Tento způsob zbavovat se svých soudců a kritiků není totiž ani dobře možný, ani krásný, ale nejkrásnější a nejsnazší je ten, neumlčovat jiných, nýbrž směrovat svou vlastní osobnost, aby byla co nejlepší. S touto věštbou od vás odcházím, od vás, kteří jste mne odsoudili.“

Sokratova sebevražda vstoupila do historie a nikdy nebyla zapomenuta, stejně jako nebylo zapomenuto jeho učení o nezávislosti lidského ducha. Musel zemřít proto, že jeho mluvené slovo bylo nástrojem propagandy, neboť právě on dokázal svými promluvami ovlivňovat veřejné mínění natolik, že se ho nakonec nově ustavená athénská demokratická garnitura začala bát.

Ale jaká to byla demokracie, když se násilím snažila umlčet muže, který jí nastavoval zrcadlo vlastních chyb a omylů? Podle Sokrata z ní zbyl už jenom název a s tímto vědomím dál nechtěl žít. Jeho milované Athény byly ve válce se Spartou poraženy a velcí vůdcové typu Perikla a Alkibiada se stali minulostí.

Sokrates si zvolil smrt s odvahou mudrce, jenž vrátil vrženou rukavici svým soudcům, z nichž mnozí až s odstupem času pochopili, že měl pravdu, když zdůrazňoval, že především mravní atributy konání jsou pro každou dobrou vládu rozhodující. A tento jeho odkaz platí dodnes.

Kapitola 3

Největší z filozofů

Aristoteles
(384–322 př. n. l.)

O Aristotelovi se traduje, že byl nejvzdělanějším učencem a filozofem starověku. Tvrdí se, že během svého života sepsal na 150 děl, ale většina z nich se nedochovala a dnes známe jen asi pětinu z nich. Ovšem i to stačí k tomu, abychom si udělali představu o širokém záběru jeho znalostí a o síle jeho touhy po vědění.

Aristoteles byl prvním známým polyhistorem, jehož všestrannost je dodnes udivující. Zabýval se nejen filozofií, ale i politikou, etikou, astronomií, psychologií, matematikou, zoologií, biologií, botanikou, chemií, metafyzikou a teorií poznání. A to jsou jen některé oblasti vědění, jež mu byly blízké. Vlastně neexistuje téměř žádná oblast starověkých věd, jíž se tento starořecký génius nedotkl.

V tomto ohledu byl naprosto výjimečný a na celá následující dlouhá staletí se stal natolik váženou autoritou, že z jeho duchovního odkazu čerpaly další generace učenců a jeho idejemi i odbornými závěry se zabývaly i středověká teologie a scholastika. Proto lze bez nadsázky tvrdit, že Aristoteles ovlivnil dějiny myšlení na velice dlouhou dobu, a to včetně filozofie. Jeho intelektuální velikost byla impozantní, i když úroveň poznání měla před více než dvěma tisíciletími své hranice omezené nedokonalými technickými a technologickými prostředky, jež měli tehdejší učenci k dispozici.

Aristoteles byl učitelem a vychovatelem jednoho z nejmocnějších vládců starověkého Řecka Alexandra Makedonského (356–323 př. n. l.) a později působil v jeho službách. Dokonce se tvrdí, že pro tohoto panovníka sepsal dílo o tajných naukách a tajném vědění, v němž prý zúročil mnoho poznatků ezoterických nauk starověkého světa, především pak egyptské civilizace.

Ve své době měl totiž Aristoteles možnost studovat i spisy starověkých učenců, které se nám už nedochovaly. Mezi ně údajně patřily i tzv. knihy Thovtovy, díla polomytického staroegyptského boha moudrosti Thovta, o němž někteří soudobí badatelé tvrdí, že šlo o reálnou historickou postavu největšího učence starověkého Egypta.

Také se říká, že když Aristoteles předal Alexandrovi Makedonskému svůj spis o tajném vědění, tento panovník ho přikázal zničit, neboť poznatky v něm obsažené prý mohly přivodit zkázu veškerého lidstva. Ale o čem tento záhadný spis pojednával, to se dnes už neví, neboť i ten patří mezi ztracená Aristotelova díla. Údajně v něm byly důležité informace o dávných starověkých technologiích a zapomenutých vynálezech, ale to vše jsou jen domněnky, žádné důkazy o tom, co Aristotelovo dílo o tajném vědění skutečně obsahovalo, neexistují. Není vyloučeno, že jeho součástí mohly být i poznatky o starověké magii, ale to se pořád pohybujeme na tenkém ledě dohadů.

Jiné informace o tomto starořeckém géniovi jsou však historicky prokázané. Aristoteles pocházel z bohaté rodiny v thrácké Stageiře, kde se v roce 384 př. n. l. narodil. Jeho otec Nikomachos byl lékařem makedonského krále Filipa II. (vládl v letech 359–336 př. n. l.), otce Alexandra Makedonského. V sedmnácti letech se Aristoteles stal členem athénské Akademie, filozofické školy založené kolem roku 387 př. n. l. Platonem. Hlavními předměty tehdejšího filozofického vzdělání byly aritmetika, geometrie, astronomie, dialektika a nauka o harmonii. Nezapomínejme, že filozofii antický svět chápal jinak než dnes, kdy je samostatnou vědní disciplínou, ale tehdy to byla prostě „láska k moudrosti“ čili láska k vědě a poznání vůbec. Tak se měl možnost seznámit se základy tehdejšího antického vědění i s rozvíjením samostatného myšlení, a to především díky přednáškám a diskusím na nejrůznější témata.

Traduje se, že v době studií v Platonově Akademii působil Aristoteles dojmem bohatého hejska, který se zdobil šperky a provokativně nosil nakrátko ostříhané vlasy. Brzy však proslul jako obratný řečník, jenž dokázal nejen lehce vstřebat získané poznatky, ale také je pomocí svého logického uvažování uměl do hloubky promýšlet. V Akademii pak působil až do Platonovy smrti v roce 347 př. n. l.

V té době byl nejvýznamnějším athénským řečníkem a politikem Demosthenes (384–322 př. n. l.), jehož osobní osudy i řečnická kariéra byly spojené s odporem Athén proti makedonskému králi Filipovi II. V roce 347 př. n. l. se v Athénách vlády zmocnila protimakedonská strana a Aristoteles Akademii opustil, neboť byl obviňován z toho, že je Filipovým agentem. Dokonce není vyloučeno ani to, že byl z Athén vyhnán a nakonec se usadil v Malé Asii v Atarneu, kde vládl král Hermias, který učence přijal s otevřenou náručí, neboť i on patřil k tajným stoupencům makedonského panovníka, za což byl v roce 341 popraven Peršany. Aristoteles pak žil ve městě Assos, kde se mohl v klidu věnovat filozofii, kterou zde i učil, a Hermias mu poskytoval veškeré prostředky k solidnímu živobytí. Aristoteles se dokonce oženil s jeho neteří Pýthií, s níž měl dvě děti: dceru Pýthii a syna Nikomacha.

V Assu zůstal asi dva roky, načež přesídlil na ostrov Lesbos do Mytilén. Poté se vrátil do rodné obce Stageira, odkud byl v roce 343 n. l. makedonským králem Filipem II. povolán k jeho dvoru v Pelle, aby se stal učitelem a vychovatelem tehdy třináctiletého kralevice Alexandra. Tam spolu strávili další tři roky a během té doby se Aristoteles budoucímu králi snažil vštípit lásku k řecké kultuře. Kralevicovým oblíbeným dílem byl Homérův epos Ilias a uctívaným hrdinou řecký bojovník Achilles.

Už tehdy se u mladého Alexandra projevovaly některé jeho povahové rysy jako umíněnost, svéhlavost, ctižádost a odvaha hraničící s nerozvážností. Zřejmě to s ním Aristoteles neměl vůbec lehké, ale panovaly mezi nimi přátelské vztahy a vzájemná úcta.

V té době už král Filip II. ovládl část Řecka, ale Athény s Thébami se rostoucí moci tohoto panovníka stále bránily, což v roce 338 vedlo k válce, v níž byli Athéňané s Thébany poraženi v bitvě u Chairóneie v Bojótii. Následující všeřecký kongres pod hegemonií vítězného makedonského krále ustavil řeckou federaci a rozhodl se zahájit válku proti odvěkému protivníkovi Řecka perské říši.

Ale o dva roky později byl Filip II. při svatební hostině své dcery zavražděn spiklenci z řad makedonské šlechty, která nelibě nesla panovníkovo centralizační úsilí i to, že chce omezit její moc. V pozadí tohoto vražedného komplotu stála králova manželka Olympias a údajně i samotný kralevic Alexandr, který po zavražděném otci nastoupil na makedonský trůn.

Vše bylo dokonale připraveno a vlastně se jednalo o palácový převrat, při kterém Alexandr makedonské šlechtě garantoval nedotknutelnost jejích práv a zajistil si tím i její podporu v přípravách vojenského tažení do Persie. S pomocí makedonské aristokracie rychle a krutě zlikvidoval i povstání Thébanů, kteří se proti jeho vládě vzbouřili poté, co se dozvěděli o Filipově smrti. Makedonci Théby vydrancovali, srovnali se zemí a obyvatelstvo prodali do otroctví.

Athéňané byli opatrnější, i když se netajili tím, že Alexandr je příliš mladý na to, aby ho uznali králem. Když se však u města mladý makedonský panovník objevil s vojskem, Athéňané k němu vyslali posly a prosili jej o odpuštění. Nový všeřecký kongres, který Alexandr po vzoru svého otce svolal, ho poté ustanovil vrchním velitelem spojených řecko-makedonských vojsk, připravujících se k invazi do Persie.

Jakou roli hrál Aristoteles ve spiknutí proti králi Filipovi II., nevíme, ale Alexandr Makedonský byl založením autokrat a Aristoteles monarchii uznával jako přijatelnou formu státního zřízení. Nedá se tudíž předpokládat, že by mezi nimi v základních politických otázkách panovaly nějaké neshody. Tím spíše, že Alexandr stejně jako Aristoteles patřil k odpůrcům athénské otrokářské demokracie.

Ale ani toto jejich politické souznění není důkazem, že by se Aristoteles spiknutí proti králi Filipovi II. aktivně zúčastnil, pokud vůbec o jeho přípravách něco věděl. Je však známo, že později teorii státních převratů věnoval značnou pozornost a podrobně rozebíral způsoby, jak jim předejít. To by naznačovalo, že na něj královo zavraždění silně zapůsobilo, i když zřejmě stál stranou tohoto komplotu, který k moci vynesl jeho žáka a chráněnce Alexandra. Pokud o něm něco tušil, jisté je, že Filipa II. nijak předem nevaroval a ponechal událostem volný průběh, vždyť Alexandrovým nástupem k moci mohl jedině získat.

Aristotelovým úkolem u dvora krále Filipa II. navíc nebylo nic jiného než všestranná příprava mladého kralevice k jeho budoucímu vladařskému poslání a fakt, že se Alexandr na trůn dostal za tak pohnutých a dramatických okolností, nemohl Aristoteles ovlivnit, neboť jeho vliv měl předem vymezené limity a politické dění stálo mimo jeho kompetence.

Každopádně po Alexandrově korunovaci Aristotelovo poslání u makedonského dvora skončilo, a tak se odebral zpět do Athén, kde v roce 335 př. n. l. založil filozofické a vědecké učiliště Lykeion. Základní formou výuky zde byly přednášky navštěvované velkým množstvím posluchačů, neboť tou dobou už byl uznávaným učencem a filozofem. Lykeion měl i bohatě vybavenou knihovnu s učebními pomůckami všeho druhu. Aristoteles se svými žáky brzy zahájil systematické výzkumy v mnoha oblastech vědění včetně dobře organizované dělby práce. Díky tomu záhy nashromáždil obrovské množství empirického materiálu.

V Athénách nebylo tajemstvím, že se Lykeion těší podpoře nového panovníka Alexandra Makedonského, který byl jeho štědrým mecenášem podobně jako část makedonské šlechty, s níž Aristoteles udržoval přátelské kontakty. A tak se stal Aristoteles v Athénách i veřejným činitelem, který mohl díky králově přízni městu pomáhat, což také dělal. To, že jeho úspěchy vyvolávaly i závist, se plně ukázalo až po Alexandrově smrti v roce 323 př. n. l., kdy se v Athénách opět začalo šířit protimakedonské hnutí a Aristoteles byl obviňován z toho, že působil jako makedonský špicl, což byl nesmysl, neboť o politiku se vždy staral pouze jako teoretik – dnes bychom řekli, že byl filozofujícím politologem. Athéňané, opět štvaní Demosthenem, jako by zapomněli na všechny učencovy dřívější zásluhy, jimiž jejich město obdařil a za které ho nakonec vyznamenali. Nyní byl pro ně jen makedonským zaprodancem, a poněvadž mu opět hrozilo vyhnanství, raději Athény sám opustil a na jaře roku 322 př. n. l. se stáhl do ústraní na ostrov Euboia, kde rodina jeho matky vlastnila statek. Poté co si v posledních měsících života naříkal na nevděk Athéňanů, tu v naprosté izolaci a v odloučenosti od veškerého dění téhož roku zemřel.

Jeho rival Demosthenes dopadl ještě hůře. Po porážce protimakedonského odboje v bitvě u Krannonu (322 př. n. l.) byl obviněn z podněcování vzpoury a odsouzen k trestu smrti. Podařilo se mu sice uprchnout na ostrov Kalauria, ale když byl dopaden, sám skoncoval požitím jedu se životem.

Aristotelovo dílo a vědecký i duchovní odkaz, který po sobě zanechal, se staly inspirací a pramenem poznání pro mnoho dalších generací učenců. Ve svých spisech vždy zdůrazňoval především význam smyslového poznání. Jádrem jeho filozofie však byla nauka o jsoucnu. Byl přesvědčený, že vesmír a jeho struktura jsou věčné a planety se pohybují po stálých a neviditelných sférách. Přírodu vnímal jako proces, kde vše probíhá s předem daným záměrem a cílem a nic není náhodné. Dynamickou silou v každém živočichovi je jeho duše, ale jedině člověk má cosi navíc – rozum.

Aristoteles byl také průkopníkem ve studiu stavby živočišného těla a při biologických výzkumech přednostně používal srovnávací metodu. Mýlil se však v tom, že za centrum duševního života považoval srdce, a nikoli mozek, v němž spatřoval jen žlázu s termoregulační schopností.

Člověka pojímal jako bytost, která je nejblíže božství, neboť jako jediný živý tvor disponuje rozumem. Byl přesvědčeným empirikem a realistou v protikladu s Platonovým metafyzickým idealismem. Smyslové poznání s činným rozumem bylo pro Aristotela jedinou cestou k vědeckému poznání.

V politické teorii prosazoval tezi, že základem státu je rodina a oporou každého státního zřízení má být především střední vrstva svobodných občanů vytvářejících materiální hodnoty. Zároveň zdůrazňoval, že politika má sloužit obecnému blahu, ale zájmy státu povyšoval nad zájmy jednotlivce, což plyne i z jeho následujících výroků, v nichž zdůrazňoval: „I když nejvyšší dobro zůstává totožné pro jednotlivce i celý stát, přece se projevuje jako mocnější a důstojnější, vybojujeme-li totéž dobro pro stát a zachováme-li ho. Je sice záslužné docílit tohoto dobra i pro jednotlivce, ale je krásnější a více božské vybojovat ho pro lid a pro celé státy. Praktické vědění o to usiluje, a proto patří do určité míry k politice… Společenství lidí vytváří rodinu a stát. Vztah je tu takový, že stát je svou podstatou prvotnější než rodina a každý z nás jednotlivě.“

Ve svém spise Politika (latinsky Politica) se zabýval nejen teorií státu, ale též některými ústavami. Podle dochovaných informací shromáždil materiál k více než 150 ústavám starověkých států, z nichž se však dochovalo pouze pojednání o Athénské ústavě. V něm hlásal, že politikou se mají zabývat jen ti nejlepší jedinci, což u něj zároveň znamenalo ti nejvzdělanější. Byl stoupencem pozitivního, mravně vyspělého elitářství, když prohlašoval: „Těm nejlepším by se dělo bezpráví, kdyby byli postaveni naroveň ostatních, kteří jim nejsou rovni ve ctnosti a politické schopnosti. Výtečný člověk je jako bůh mezi lidmi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepohodlní filozofové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.