Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michal Vaněček, Renata Petříčková

Kouzelné pověsti pražské
aneb Jak to bylo doopravdy

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6276. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radks Svobodová
Návrh obálky Václav Ráž
Grafická úprava a sazba TypoText, s.r.o.
První vydání, Praha 2016
Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Text © Michal Vaněček, Renata Petříčková, 2016
Ilustrace © Václav Ráž, 2016

ISBN 978-80-271-9298-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9297-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0040-8 (print)

Napsáno na motivy knih

Adolf Wenig: Staré pověsti pražské

Václav Cibula: Pražské pověsti

Karel Vika: Staré Podskalí

O rytířích z vyšehradské skály

Říká se, že kdysi dávno, v pohádkách, žili skřítkové, permoníci, víly, čerti, vodníci a kdo- víjaká další havěť. A že například skřítkové žili v dolech pod Kutnou Horou.

Ale málo se ví, že v podzemním labyrintu pod Prahou se to skřítky jenom hemžilo. A večer, když se setmělo, sedávali u Vltavy s čertem a s vodníkem z Podskalí a vyprávěli si, co se za celý den událo. Ale kdyby jenom to! Oni tam žijí dodnes. A dodnes spolu po večerech sedávají, jenže nikdo neví kde. Říká se, že někde v nějakém zákoutí pod vyšehradskou skálou.

Nebo snad pod Barrandovem. Možná chodí někam tajně na pivo. A pamatují staré časy. A že toho pamatují! Oni si ti dobří braši pamatují, jak to ve skutečnosti bylo se všemi těmi dávnými událostmi, které si dnes vyprávíme jako pověsti. A kdybychom se mohli někde schovat a naslouchat jim, možná bychom zjistili, že se to všechno stalo trochu jinak.

Vodník z Podskalí unaveně usedl mezi své kumpány na špalek. Stmívalo se. Na Vltavu se snášel mlžný opar. V tunelu zaskřípala tramvaj. Čert a tři skřítci už seděli na špalku nebo stoličce v skrytém zákoutí pod skalou.

„Vypadáš unaveně,“ řekl účastně čert.

„Už mne to topení nebaví,“ vydechl vyčerpaně vodník.

„Mně topení v pekle nevadí,“ ušklíbl se čert, „aspoň je u toho teplo, a ne vlhko, jako tady u Vltavy.“

„Není topení jako topení,“ vyskočil vodník, „nemluvím o přikládání pod kotel, ale o dušičkách!“ Čert i tři skřítkové chápavě pokývali hlavou.

„Kněžna Libuše si kdysi usmyslila, že pod vyšehradskou skálou vybuduje lepší vojsko, než je teď pod Blaníkem. Každou utopenou dušičku musím zatáhnout dole tou škvírou do kamenného sálu pod vyšehradskou skálou. Tam dostane zbroj a všechny ty věci, co jsou potřeba, a čeká na další rozkazy. Kdyby bylo národu nejhůř.“

„A co tě na tom nebaví, když jsi vodník?“ usmál se jeden ze skřítků.

„Už to není, co to bývalo,“ zasmušil se vodník, „dřív, když se lidi koupali v brnění, šlo to skoro samo. Ani nemuseli dostávat další výzbroj. Ale dneska?“ Vodník mávl rukou a jeho kamarádi účastně pokývali hlavami.

„Anebo když ti skákal do Vltavy Šemík, pamatuješ?“ zasmál se čert.

„Šemík?“ zachechtal se vodník. „To vám budu taky někdy vyprávět, jak to s ním bylo. Tady kolem Vyšehradu se vůbec děly věci!“

„A co se tam pod Vyšehradem v tom sále vlastně děje?“ zajímal se čert, pro kterého byla vodní tůň zcela neznámá.

„Nic,“ pokrčil rameny vodník, „vojsko spí. Jen čas od času se někdo probere a zeptá se Libuše, jestli už je čas. A Libuše jen odpoví, že to nic, že jen podkova zakřesala o kámen či voda zaharašila hluboko pod zemí. Jejich čas že ještě nepřišel. A tak to jde pořád dokola.“

„Dřív to bylo lepší,“ pokračoval vodník, „o petropavelské pouti se spousta lidí koupala a bylo jim jedno, že neumějí plavat. To jsem neplavce jen dole převzal a bylo to. Dneska? Darmo mluvit. Tuhle mi tam spadl jeden s autem, nebo jak tomu říkají. Než jsem ho z toho plechu vybabral, byl skoro večer.“

„Moderní doba není pro nás,“ pokýval hlavou jeden ze skřítků.

„Ale to se říkalo vždycky, ve všech dobách,“ odporoval mu jeho druh.

„To je pravda, s pokrokem byl vždycky problém,“ přisvědčil třetí, „pamatujete třeba, jak ten rabín, jak on se jenom jmenoval…?“

„Rabi Löw…“ doplnil čert.

„Jo, to byl on. Jak si tenkrát uplácal z hlíny toho panáka a měl utkvělou představu, že ho rozpohybuje?“

Odpovědí mu byl smích všech přísedících kamarádů.

„To máš pravdu, to byla velká legrace, když potom ten golem opravdu chodil,“ smál se vodník, „nebo když šel pro tu rybu, to jsem zrovna u toho byl!“

Jak šel golem pro rybu a pak s rybou aneb jak to všechno začalo

Vpověsti o golemovi se většinou píše o jeho nepříjemnostech ve chvíli, kdy rabínovi onemocněla dcerka a rabín samou starostí o ni zapomněl, jako každou sobotu, vyndat golemovi šém, aby si odpočinul. Měl ten hliněný dobrák jednu nepěknou vlastnost. Byl neúnavný a čilý, a čím víc pracoval, tím víc měl energie. Takže v sobotu ho bylo třeba nějak vypnout, aby si odpočinul a jeho rozpálená ohnivá hlína trošku zchladla. Jinak by totiž golem zdivočel. To se prý tu osudnou sobotu také stalo a milý golem se doma tak nějak rozohnil, rozdivočel, posléze i rozzlobil, ničil město a tak vůbec. Jinak to byl ale velký vlídný dobrák, pracoval pilně a bez nejmenší únavy. Co se mu řeklo, to udělal. Ačkoliv jeho rozum byl trošku jiný než ten lidský.

„Já ho měl moc rád,“ řekl vodník a pohladil si své dlouhé zelené vousy. „Tehdy, když ho rabínova žena poslala ke mně pro rybu, tak se mu ta potvora šupinatá všelijak mrskala v náručí a golem se rozhodl, že když tak moc zlobí, tak tu rybu za trest utopí v řece.“

„Haha,“ zasmál se čert, kterému to připadalo stejné, jako kdyby chtěl uvařit horký oheň.

„Jenže ryba mrskla ploutví a byla ta tam. A chudák hloupý golem myslel, že ji utopil. On ten golem se s tou rybou totiž toho léta sešel ještě jednou. Šel se tehdá projít…“ Vodník se zadíval někam do dálky, kde celou tu vzpomínku viděl, jako by se stala včera. A začal vyprávět…

... Už se šeřilo a kolem rákosí se neslo večerní cvrkání cvrčků, země vydechovala poslední horkou vůni po celém parném dnu a golem si řekl, že si ty své hliněné nohy trošku smočí, aby nasál vlhkost do celého svého horkem vyprahlého těla. Celý den se na tuhle chvíli těšil. Přece jen, byl sice neúnavný, ale rád si udělal radost něčím příjemným. Náhle se hladina řeky Vltavy zamihotala a ozval se udýchaný rybí hlas.

„Goleme, goleme,“ volala ta ryba, „nemáčej si ty nohy ve vodě, vždyť se ti ta hlína rozmočí!“

Jenomže, copak takové rybí volání někdo slyší? Golem nohy ve vodě, kouká na hladinu a najednou vidí, jak se tam zoufale mrská ryba, otevírá papulu, jako by chtěla golemovi něco říct.

Golem natočil k hladině hliněné ucho, ale ať se snažil sebevíc, slyšel jen a jen šplouchání.

Kouká na rybu, proč se tam v té vodě tak zoufale mrská. Vzpomněl si, jak před časem takhle jednu rybu za trest utopil. Že ona se chudinka topí! A usmyslel si, že ji vyloví. Jenže jak měl ty hliněné nohy nasáklé vodou, tak se mu podlomily a milý golem žbluňk – a byl ve vodě.

Ryba nelenila a vyhledala mne na dně. To už jsem ale sám viděl, jak se golem plácá a klesá ke dnu. No to víte, hrouda hlíny, to jde dolů samo. No co vám mám povídat. Nelenil jsem, pádil jsem hned pro rabína a společně jsme golema vylovili. Syčelo to jak parní stroj. No pravda, vyschnul, chlapec hliněný. Ale on už to potom nebyl on. Byl pořád tak nějak naměkko a občas z něj šla pára. A myslím, že ho nakonec rabín dal někam na půdu a snad tam je golem dodnes…

Vodník dokončil svoje vyprávění a od srdce se zasmál a jeho kamarádi s ním. A vůbec, to jste věděli, že ve starých pověstech toho tolik chybí? Obyčejných i neobyčejných příběhů, někdy zajímavějších a legračnějších než samotné pověsti? K těm patřila i vodníkova vzpomínka na golemovy skoro rozmočené nohy.

Ale ona to byla pěkná lapálie i tehdy, kdy šel tenhle hliněný chlapík nakoupit na malostranský masný trh nějaké to maso. A to byl ten památný den, který zaznamenaly kroniky. Ovšem nikoliv kvůli golemovi. Na toho jsme si v té souvislosti vzpomněli až my…

Jak zavržené mouchy z masného trhu našly svoje štěstí jinde

Tehdy na ten ukřičený masný trh na Malé Straně dorazil starý poustevník a světec svatý Prokop. Vydal se ze svých hlubočepských jeskyní na Pražský hrad. A podle pověsti se zastavil na Malé Straně a už byl tak uondán, že tam usnul. A protože na takových trzích, a zvlášť u masných krámů, bylo tolik much, že by je snad na kila mohl chytat a vážit, bylo celkem těžké tam spočinout v klidu. Navíc se toho dne schylovalo k bouřce, a tak těžko říct, jestli byly zuřivější mouchy, nebo samotní řezníci, okousáváni a obtěžováni otravnými mouchami. Jeden z řeznických tovaryšů se nad světcem smiloval a odháněl od něj kousavé mouchy po celou dobu, co svatý Prokop spal. Věru dobře si odpočinul, a pak že splní milému učedníkovi jedno přání. Ten si, samo sebou, přál, aby je na trzích a u masných krámů neobtěžovaly mouchy. A jak si přál, tak se stalo.

Jenže to víte, pověsti… mouchy prý jako zázrakem zmizely. Milý svatý Prokop si ten samý zázračný kousek zopakoval i kdesi u Sázavy, tam zase vyhnal straky, které křikem obtěžovaly místní obyvatele. Ale těžko bude někdo pod opojením z krásných bájí přemýšlet, kam se ty mouchy vlastně poděly a jak se stalo, že naráz zmizely. Jen golem to ví. Ten totiž šel s tím kusem masa domů. Maso v papíře mělo tu výhodu, že sebou nemrskalo, tudíž nehrozilo riziko, že by se ho golem zase snažil utopit někde ve Vltavě. A jako naschvál, zrovna když si to kráčel Kamennou ulicí, za rohem na něj čekalo překvapení. Ohromené mouchy tam ležely na velké hromadě, odklizené mocným kouzlem z malostranských masných krámů.

„Tak co to je toto?“ pravila jedna tenkým hláskem.

„Jau, mě bolí hlava!“ pravila druhá a několik dalších stovek much se k ní přidalo, protože přistání na tvrdou dlažbu není nikdy měkké. A tak se tam ty mouchy opile a zmateně rozlézaly z celé té hromady. Golem se s úžasem zastavil a maso v papíře mu vypadlo z hliněných rukou.

Toho si všimlo hned sedm set osmdesát šest much najednou. Nejprve se mouchy poněkud zarazily. Vůbec totiž nechápaly, jak se dostaly sem, do uličky na jednu hromadu. Netušily, jaké kouzlo je sem dostalo. Ale moucha není od přírody zařízená na to, aby moc přemýšlela a docházely jí souvislosti. Stovky očí chvíli brejlily na ohromný kus masa, který se válel nazdařbůh na zemi. Pak se mouchy jako jeden muž vrhly na ležící maso. Golem ho v poslední chvíli popadl a pádil pryč. Ale ouha! Celé to hejno much za ním. Golem by se ohnal rukama, ale jednak držel v rukou maso, a navíc byl od toho rozmočení pomalejší než předtím a taky nemohl foukat páru a síru. Doběhl a dofuněl do uliček Židovského města. Vběhl k rabínovi, ani si nevšiml, jestli jsou dveře otevřené, nebo zavřené. Za ním hejno bzučících much.

Ve vteřině se zevnitř ozval řev rabínky a za chvíli se vyřítil ven golem, následovaný rabínem. Za nimi pádila rabínka, která je střídavě mydlila pometlem.

„Takový nápady, golema si uplácat, to nemáš co dělat? Ten moula nám zahmyzil náš krásný dům.“ Řev rabínky bylo slyšet až u kostela svatého Klimenta, vzpomínali pamětníci. Nu, oběhla by s nimi společně snad celou Prahu, nebýt toho, že rabín se po chvilce zadýchal. Copak golem, ten sice nebyl z nejrychlejších, ale o to byl vytrvalejší. Zastavili se kousek od řeky.

„Koukej nás těch much zase zbavit, ty nemehlo hliněný,“ láteřila rabínka a cvičně oplácávala golema pometlem. Rabi Löw se skromně krčil za golemem.

Golem jen bezradně koukal na rabínku a přes rameno pokukoval po rabínovi. Přece jen mohl poslechnout jenom toho, kdo mu vložil do úst šém.

„Tak bude to?“ pohrozila rabínka pometlem, tentokrát rabínovi. Rabín opatrně povylezl zpoza stínu širokých hliněných ramen.

„Goleme,“ pravil odevzdaně, „běž pobít všechny ty mouchy.“

Golem pokrčil rameny a vyrazil jako tank směrem k synagoze.

Rabín se ještě po té honičce vydýchával, když najednou mu přeběhl mráz po zádech.

„Proboha, co jsme to udělali?“ vyhrkl.

„Co jako?“ nechápala rabínka.

„Jak tenhle hromotluk bude…?“ Rabín nedokončil větu a pádil za golemem. Pár metrů za ním pospíchala rabínka, která přestala všemu rozumět. Ale když dobíhali domů, začalo jí to docházet.

V Židovském městě zavládl chaos. Golem se vřítil k rabínovi domů a dal se do vybíjení much. Snad neměl rabín přece jen říkat, aby golem pobil všechny mouchy. Golem totiž rozmlátil všechno, na čem mouchy seděly. Mouchy samozřejmě zpanikařily a začaly prchat z domu ven a létaly na všechny strany. Když golem zdemoloval rabínův dům, vyrazil do ulic.

Trvalo to několik hodin, než se rabínovi podařilo golema dostihnout a vyrvat mu z úst šém.

Nad ležícím golemem se shromáždila celá židovská obec. Dvě zbylé mouchy zabzučely nad rabínovou hlavou. Rabi Löw se rozhlédl po téměř zdemolované čtvrti a svěsil hlavu.

„Nic mi neříkejte,“ pravil k sousedům, „pomozte mi ho prosím jen odnést na půdu. Škodu vám samozřejmě uhradím.“

Rabínka raději mlčela. Nebyla si jista, jestli by dům plný much nebyl lepší než tahle spoušť.

Na masných trzích od té doby nebyla skutečně ani jedna moucha. Golem dotáhl Prokopovo kouzlo k dokonalosti. Ale o tom se už tolik nemluvilo, jako o té spoušti, kterou golem natropil, když mu rabín uložil pobít všechny mouchy.

O Daliborových houslích

Na Pražském hradě, nad Jelením příkopem, se tyčí věž zvaná Daliborka. Původně se jí říkalo věž Purkrabská, protože byla postavena nedaleko purkrabství. Svoje dnešní jméno, Daliborka, dostala po prvním vězni, který se v ní ocitl za vlády krále Vladislava II. Nevíme už, proč přesně byl rytíř Dalibor z Kozojed tenkrát do vězení uvržen. Jisté je, že když se poddaní rytíře Adama Ploskovského z Drahonic proti svému pánu vzbouřili, Dalibor se jich ujal. Byl totiž sousedem rytíře z Drahonic. Dnes je již jedno, jestli Dalibor sám podnítil toto povstání, aby se zmocnil majetku svého souseda, nebo zda v tom byl nevinně. Jisté je, že jej zemští páni s pomocí vojska zajali a uvrhli do vězení a poddané i majetek rytíři z Ploskovic vrátili.

Dalibor měl ve vězení dlouhou chvíli, a tak si vyprosil na žalářníkovi housle a začal se na ně učit hrát. Hru na housle postupně ovládl tak dokonale, že lidé zblízka i zdaleka chodili pod Daliborku jeho hře naslouchat. Nosili Daliborovi jídlo na přilepšenou, a on si tak hrou docela slušně vydělával. Až potud je osud vězně z Daliborky jasně zmapován. Ale málokdo ví, co se stalo potom.

Když Dalibora nakonec popravili, zůstaly housle na dlouhou dobu v komůrce žalářníka. Pověst o vězni, který hraje na housle, přetrvala řadu let, ale na housle si dlouho nikdo nevzpomněl. Až po letech se ocitl v Daliborce podivný vězeň. A tak trochu nešťastný vězeň. Byl to slabomyslný sedlák Plž, odněkud ze Stodůlek. Vykládal večer někde v hospodě cosi o králi, a jak to tak bývá, slyšel to někdo, kdo to slyšet neměl, a i když chudák Plž sám nevěděl, co vlastně blábolí, skončil v šatlavě. A že povídal něco nepěkného přímo o králi, dostalo se mu té cti, že jej nakonec uvrhli do Daliborky na Pražském hradě. Ne že by si z toho něco dělal. Snad ho trochu trápilo, že mu hospodářství stojí, ale zaseto bylo, do žní času dost a nakonec jeho žena a synové těch pár krav taky obstarají. Díval se skrz mříže na opadávající květy třešní a řekl si polohlasně:

„Nu což, docela dobře se tady odpočívá, he he he. Lehnu si.“ A spokojeně se rozvalil na slámu na zemi a opřel si nohy o kamennou zeď. Snad mu jen trochu táhlo na záda, přece jen hliněná podlaha je studená. Vlastně byl rád, že na chvíli nemusí myslet na ten hladový dobytek doma a nuzně oseté pole. Po pravdě, sedlačina mu k srdci nikdy moc nepřirostla a prostě to neuměl. Kdysi snil o tom, že uteče do světa s kejklíři, ale to víte, tohle říct svému otci sedlákovi, jenž vám právě odkázal své skromné hospodářství, to prostě nešlo.

A právě Plž byl tím, kdo ty Daliborovy housle měl v ruce podruhé, ovšem o tom se moc nepíše, protože by tenkrát ten žalářník jistě přišel o práci, když je neuhlídal. On totiž toho večera, když se nudící se Plž procházel po šatlavě a ještě si u toho potichu hvízdal, prachobyčejně usnul a spal. Co taky dělat? Vězni všehovšudy tři, dva včera popravili, takže pomalu nebylo koho hlídat. A tak se kolem klimbajícího žalářníka protáhl černý Plžův stín a jeho ruka spočinula na notně zaprášených Daliborových houslích, které visely jen tak halabala v rohu komůrky.

Plž přejel prsty po strunách a housle do ticha Daliborky skoro zaburácely. Žalářník sebou ze spaní trhnul a posadil se na pryčně.

„Co to tu provádíte, člověče?“ prohrábl si žalářník rozespale rozcuchané vlasy.

„Houfle,“ zachechtal se nepříčetně slabomyslný Plž.

„Jo, housle,“ zavrčel nespokojeně žalářník, „naposledy tu na ně hrál rytíř Dalibor.“

„Dalibor, he he,“ posadil se na pryčnu Plž, svíraje v ruce housle a smyčec, které mezitím sňal ze zdi.

Žalářník zapálil louč na zdi. „Hrál tu na housle a lidi ho poslouchali a nosili mu jídlo,“ pokračoval pomalu žalářník.

„Mňam,“ pravil zasněně slabomyslný Plž a láskyplně housle pohladil. Vězeňská strava nebyla, pravda, z nejchutnějších, ani nejvydatnějších. Žalářník se pátravě zadíval na Plže. Plž se na žalářníka roztomile usmál.

„Já budu taky hrát a jíst,“ pravil rozhodně. Přejel smyčcem přes struny a žalářník si zacpal uši. „Lidi budou chodit poslouchat,“ culil se líbezně na žalářníka Plž a žalářník obrátil oči v sloup.

Jenže pak usoudil, že nakonec to kdysi, aspoň podle vyprávění jeho prapraděda, nebyly vůbec zlé časy, ono jídla lidi nanosili dost a jeden by to nesnědl, i když je vyhládlý jako vězeň, a tak se prý i žalářník měl přímo královsky. Jenže – umí tenhle ňouma vůbec hrát? Jeden by to do něj neřekl. Ale tak co, beztak se tady na ty housle jenom práší, usoudil nakonec, a ať si je prý tedy vezme na hraní.

No a světe, div se, Plž si je nejen vzal, ale odkráčel s nimi poslušně zpět do svého nuzného vězení.

Dovedete si asi představit, jak se žalářníkovi ulevilo, když mu takhle prošlo, že večer zapomněl svého vězně zamknout. Nenápadně otočil klíčem v zámku a myslel jen na tu svou nebetyčnou úlevu. Jenže to netušil, že trest za tohle jeho pochybení bude snad ještě krutější, než by sám dráb vymyslel. Z dalšího poklimbávání ho totiž vytrhl příšerný zvuk. Žalářníkovou spaním zastřenou myslí proběhlo celé procesí možností. Duch, strašidlo, sám pekelník, někde se chytla do želez kočka… Housle??? Ne, tohle hrozivé kvílení přece nemůžou být housle!

Žalářník vyrazil ze své komůrky jako střela za tím hrozivým zvukem. A skutečně! Ten zvuk se dral ven okénkem v těžkých dubových dveřích Plžovy cely. Žalářník nahlédl dovnitř. Sedlák Plž stál uprostřed cely a prostoduše se usmívaje, šmidlal smyčcem po rozladěných strunách. Tlačil na smyčec, jako by chtěl housle přeříznout vejpůl.

Žalářník si zacpal uši. Když Plž nepřestával zuřivě fidlat, odemkl žalářník dveře a zařval na Plže, aby toho nechal. Plž se jen kratičce zarazil, slabomyslně se zachechtal a pravil: „Šmidli fidli, hami ham!“ Opřel se do smyčce a začal opět vyluzovat to strašlivé skřípění.

On není jen blbý, on snad ani neslyší, zoufal si polohlasně žalářník a přibouchl dveře. Přes zavřené dveře ještě zaslechl: „Šmidli šmidli, papu.“ Nacpal si do uší koudel, na hlavu si dal slamník a pokusil se usnout. Usnul krátce teprve nad ránem. Vzbudil se, když oknem do věže pronikly první sluneční paprsky. Sundal z hlavy slamník, vytáhl z uší koudel a s hrůzou zjistil, že Plž stále hraje.

Pod okny věže bylo slyšet hlasy mnoha lidí. Žalářník vykoukl z okna. Snad celé podhradí se sešlo, přilákáno podivnými zvuky. A teď se dohadovali, cože se to děje, jestli snad je nepřišel strašit duch rytíře Dalibora. Žalářník seběhl dolů po točitých schodech a jal se vysvětlovat davu, že to hraje slabomyslný Plž. Babky začaly radit, že by se s tím mělo něco provést.

Katovi pacholci, kteří se k tomu taky nachomýtli, nabízeli jednoduché a elegantní řešení, které ale bylo v rozporu se zákonem. Tedy zatím, rozsudek ještě nepadl.

Místní babka kořenářka ale do davu pronesla památnou větu: „Otravným dětem a chlapům se odjakživa dává najíst, aby byl klid, no né?“ V lidech to souhlasně zašumělo a netrvalo dlouho, nohy hospodyněk se rozprchly, aby se po chvíli vracely tu s buchtami, tu s krajícem chleba se sádlem a cibulí, tu s kouskem vepřové pečeně a taky se sešli dva kroupoví kubové s houbami.

A bylo to. Plž se měl dobře, protože když začal zase hrát, tak se mu spolehlivě sešlo nějaké to sousto, a když nehrál, tak prostě jedl. Žalářník a ostatní vězni se tím pádem měli také dobře, on toho sedlák zase tolik nepojedl, ale kdo by odmítal dobrou krmi, že?

Takže nakonec na Daliborce nebylo jako v hladomorně, ale tabuli tam měli všichni pestrou tak, že jim královský dvůr mohl závidět.

Tak to trvalo nějakou dobu, pak Plže soud pro slabomyslnost propustil a Daliborka opět oněměla. A kde skončily Daliborovy slavné housle, to už se asi nikdo nedozví. Kdo ví, jestli je nakonec žalářník Plžovi nerozmlátil o hlavu.

O Šemíkovi

Tato pověst se taky někdy nazývá O Horymírovi – podle vladyky, který na koni Šemíkovi jezdil. A co je pověst pověstí, nikomu nejde do hlavy, jak je to možné, že ten Horymír na svém Šemíkovi skočil z vyšehradských hradeb a nic se jim nestalo. Tak se podíváme, jak si tyto události pamatuje vodník, který bydlí pod vyšehradskou skálou.

Když se za vlády knížete Křesomysla hlavy lidí popletly dolováním a těžbou zlata a stříbra, nastal brzy v zemi hlad. Pole ležela ladem a každý byl omámen vidinou snadného bohatství. To se nelíbilo vladykům, a tak vyslali poselstvo v čele s Horymírem na Vyšehrad za Křesomyslem, aby tam zjednal pořádek, lidem drahé kovy z hlavy vyhnal, aby konečně zase začala země vzkvétat obilím. Kníže slíbil pomoc, ale jak to tak bývá, brzy mu ten slib z hlavy vypadl. Na Horymíra se snesla zloba horníků, kteří dostali strach, že přijdou o svou práci a šanci na bohatství. Ze vzteku mu alespoň zapálili úrodu. Na oplátku prý Horymír přivolal všechny zlé síly a duchy, či spíše ozbrojené kamarády, a s jejich pomocí vypálil hornické domy a zasypal je sutí a kamením.

Pomsta plodí pomstu. A nejen to. Kníže Křesomysl přece jen nebyl tak úplně lhostejný k těžbě drahých kovů. To, jak dopadli horníci, ho zamrzelo, a tak Horymír skončil na Vyšehradě. Soudili ho, až ho odsoudili, a čekal ho trest smrti – poprava jeho vlastním mečem. On však projevil poslední přání, naposledy se projet na svém milovaném bělouši Šemíkovi.

To nebylo přání nijak neobvyklé. Na koních se na Vyšehradě pořádaly turnaje, podle toho, kterou nohou kůň překročil řadu kopí před svatyní, se věštil zdar, či nezdar a podobné nesmysly. Křesomysl tedy blahosklonně svolil, ať se Horymír naposledy projede.

Horymír vsedl na koně a počal objíždět nádvoří. Při druhém okruhu zašeptal Šemíkovi do ucha: „Můj drahý Šemíku, za těmi hradbami je nádherná půvabná louka plná zelených kobyl.“

Šemík málem zakopl smíchy.

„Promiň,“ omlouval se Horymír, „zelená louka plná půvabných kobyl.“

Šemíkovi bylo jasné, oč jde, svého pána dobře znal. Občas spolu hráli takové hry. Věděl, že bude potřeba přeskočit hradby. Při třetím obkroužení nádvoří Horymír opět něco zahulákal na Šemíka. Ten se pak odrazil k ohromnému skoku a přeskočil hradby. Když všichni čekali, že je najdou pod Vyšehradem mrtvé, spatřili Šemíka, jak uhání s Horymírem směrem k Neumětelům!

Horymírovi sice byla nakonec udělena milost, ale Šemík prý padl vyčerpáním u Neumětel. Má tam dokonce balvan, pod kterým údajně odpočívá. Jenže, jak mohli přežít tak strašlivý skok?

On měl totiž Šemík ještě bratra. To nikdo nevěděl. Bělouše na jeden bílý chlup mu podobného. Možná byl poté vypůjčen do pohádky o Bajajovi, ale to se taky neví jistě. Vlastně ani nikdo nezná jeho jméno, ale my mu budeme říkat třeba Grošák, protože prý přece jen, když zmokl, vyvstaly mu na hřbetě drobounké groše. Ale jinak byli k nerozeznání.

A bylo to asi měsíc poté, co Šemík předvedl ten pověstný skok. To prý byli Šemík s Grošákem viděni, jak se potichu prodírají temným lesem k místním štolám. Tedy úplně potichu to nebylo. Šemík s Grošákem si mezi sebou něco koňsky vyprávěli. Kdybyste stáli opodál, asi byste jim nerozuměli. Měli byste pocit, že slyšíte jen koňské ržání a odfrkování. Ale ten, kdo by jim rozuměl, by se asi hodně divil.

„Docela mě překvapuje, že nám na ty triky ještě nikdo nepřišel,“ odfrkoval Šemík.

„Lidi jsou pěkně hloupí,“ smál se Grošák.

„Nikoho ani nenapadne, že jsme jednovaječná dvojčata a jsme si podobní jako kůň koni,“ rozumoval Šemík.

„Copak my, ale že i naši páni jsou si k nerozeznání podobní,“ pohodil hlavou Grošák.

„Kdepak padnout vyčerpáním,“ zafrkal vesele Šemík, „když jsme na to dva.“

S těmito slovy došli k hornické štole. Jejich páni se byli domlouvat s horníky na tom, aby taky mezi dolováním zlaté rudy občas pečovali o pole. A skutečně to byli rovněž jednovaječná dvojčata a čirou náhodou se jim podařilo kdysi zakoupit i dva stejné koně. A když si je takhle párkrát lidi spletli, začali vyvádět rozmanité kousky, tu pro zábavu, tu pro sázku. Například kdo dřív objede les nebo rybník, a nikoho nikdy nenapadlo, že vlastně jezdí dva stejní koně a dva stejní jezdci.

A stejně tak tomu bylo i tehdy v nouzi na hradbách, když Horymíra na Vyšehradě chtěli popravit. Tehdejší hradby nebyly na kraji skály jako dnes, byla za nimi ještě pevná půda a cesta dolů podél hradeb. Šemík zkrátka přeskočil hradby a pěkně pomaloučku potichoučku sešupajdil s Horymírem dolů na Výtoň. Hloupé zbrojnoše nenapadlo, aby se podívali dolů pod hradby, kde po cestičce uháněl Horymír směrem k dnešní Výtoni, ale zírali jako ve snách na druhý břeh Vltavy, kde si to od Radotína směrem na Neumětely metelil na Grošákovi Horymírův jednovaječný bratr Dolymír, který celou tu taškařici z druhého břehu s Grošákem pozoroval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelné pověsti pražské.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.