Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Oldřiška Ciprová

Dračí úlet
vtipně svižná storka

Ilustrace Lenka Němcová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6259. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Návrh obálky Šimon Jimel
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2016
Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9278-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9277-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0161-0 (print)

Middletown na západě Jinotaje není úplně velké království. Spíš je docela titěrné a pro svou bezvýznamost nebylo nikdy zanesené do jinotajských map. Král Filomen se kvůli tomu něco navztekal, naplakal a napodplácel, ale platné mu to nebylo nic. Middletown se prostě do map nikdy nedostal. Trochu to poškozovalo tamní cestovní ruch, ale to bylo to nejmenší, co krále Filomena trápilo.

Měl totiž manželku a k ní ještě dvě dospívající dcery. Občas si myslel, že tu ženskou převahu nezvládne, a začal propadat hysterii. Jinak byl ale král Filomen mezi králi trochu raritou svou slušností. Korupci podléhal jen zřídka, jen když se prostě nedalo říct ne na výši nabízené částky.

Královna Eda manžela milovala. A oba svorně milovali své dvě dcery. Jejich dcery zase milovaly je. Zkrátka a dobře to tam bylo tak, jak to má v normální rodině vypadat. Celou tuhle idylku umocňoval fakt, že ani jedna z královských dcer nebyla ošklivá, zlá ani mírně přihlouplá. Dellorey a Solorees byly krásné, hodné a inteligentní. Povahově se sobě velmi podobaly. Snad jen starší Dellorey byla o něco sebevědomější. Ale o jaký kus svou sestru sebedůvěrou převyšovala, o takový kus se zdála Solorees krásnější.

A právě pro sebevědomou Dell král Filomen sehnal báječného ženicha. Princ Coren byl pověstný svou houževnatostí a Filomen očekával, že nový zeťák docílí toho, aby se Middletown konečně objevil na mapách.

„Už zítra přijede Coren na námluvy a ty se tváříš, jako by se tě to ani netýkalo, Dellorey,“ vyčítala své sestře Solorees a uprostřed krásného čela se jí udělala starostlivá vráska.

„Jsi ještě malá a nic nechápeš,“ zlobila se Dell. „Nechci se vdávat. A už vůbec ne, když svého nastávajícího ani neznám a v žádném případě jej nemiluji.“

„Jak můžeš někoho, kdo vypadá jako princ Coren, nemilovat? Jsi nemocná nebo slepá!“ rozčilovala se mladší princezna.

„Tak si ho vezmi sama, ty chytrá!“

„Chm, s chutí bych se provdala za Corena. Jenže on chce tvou ruku, a ne mou. Jsi krásnější a máš daleko větší věno. A navíc já mám ještě na vdávání rok času,“ posmutněla Sol.

„Máš pravdu, že jsem krásnější,“ fandila si Dellorey. „Ale věno by se snad usmlouvat dalo. A navíc je jedno, jestli ti je sedmnáct nebo osmnáct, záleží na tom, aby sis vzala někoho, koho miluješ, a samozřejmě si musíš myslet, že on miluje tebe.“

„Co záleží na tom, jestli někoho miluješ, když ten někdo vypadá jako použité koště a ve společnosti se s ním absolutně nemůžeš ukázat!?“ uchichtla se Sol, která velmi ráda hrála na tuhle strunu, protože tím sestru pokaždé nádherně vytočila.

„Neber si Wogarda do úst!“

„A ty si všechno neber tak osobně. Jak můžeš vědět, že jsem mluvila o našem dvorním šaškovi?“ dělala Solorees nechápavou.

„Není to šašek, ale mocný čaroděj, abys věděla!“ bránila Wogarda Dell.

„V tom případě to dobře maskuje. Jsi zaslepená nevím čím, ale z Wogarda bude vždycky jen použité koště s rolničkami,“ posmívala se Solorees sestře, protože dobře věděla o slabosti, kterou Dell pro Wogarda má.

„Nepodceňuj ho. Netušíš, jaké schopnosti má!“ Dell začal přeskakovat hlas do nepříjemného jekotu.

„Já ho nepodceňuji, jen vidím svět kapku realističtěji než ty.“

„Ty…!“

Z hádky je vyrušilo zaklepání na dveře.

„Jak to, že mé malé dámy ještě nespí?“ otázal se král naoko nazlobeně a vešel do komnaty.

„Vedeme důležitou diskusi, tatínku,“ pravila Solorees a zamrkala dlouhými řasami.

„Rokujete o nápadníkovi Dellinky?“ usmál se otec. „Jak se těšíš, má milá? Už zítra přijede krásný princ Coren a bude se konat zásnubní hostina. Toho jídla, co tam bude…“ upustil na chvíli Filomen od tématu a pohladil se po vypaseném bříšku.

„Myslím, že je pravý čas něco ti říct, tati. Ale bylo by vhodné, kdyby přišla i maminka,“ uhladila si Dell šaty a zatvářila se důležitě.

„Dobrá, dobrá. Hned ji půjdu zavolat,“ odpověděl král trochu nakvašeně, protože tušil problémy.

Královnu našel v královské spižírně, vyjídala rozinky ze zásnubního dortu.

„Má milá, ten dort byl skoro stejně drahý jako svatební šaty. Myslíš, že je ekonomické z něj dloubat rozinky?“ zeptal se král své milované unaveně.

Eda napřed přežvýkala sousto, které předtím rychle hodila do pusy, a polkla.

„Ekonomické to jistě není, můj drahý, ale většina lidí stejně rozinky nejí, dělám vlastně svatebčanům dobrou službu.“

„V tom máš jistě pravdu, miláčku,“ povzdechl si Filomen nad manželčinou logikou. „Ale nebylo by lepší, kdybys rozinky z dortu pouze vybírala? Když do něj boříš celé ruce, trochu ho tím ničíš. Nechci ti do toho mluvit, ale zvaž to, prosím,“ namítl král ironicky a zachmuřeně pozoroval rozborcený zlatý hřeb zásnub své starší dcery.

„Ano, poslední rozinku a končím, cukroušku. Slibuji,“ odpověděla mazlivě královna Eda, prostá jakékoli empatie.

„Dobrá. Mimochodem, přišel jsem ti říct, že Dellinka nám chce něco říct. Podle jejího tónu to vypadalo, že má na srdci něco závažného.“

„Proboha. A to mi říkáš až teď?“ Královna si utřela spěšně ruce do svých nejlepších šatů a vyběhla za králem ze spíže.

Byla ještě celá udýchaná, když dorazila spolu se svým manželem do pokoje královských dcer. „Co se děje, Dellinko? Tatínek mi řekl, že se stalo něco hrozného.“

Dell se nadechovala, že začne celou situaci kulantně a obšírně vysvětlovat, jenže sestra byla rychlejší.

„Co by se stalo, nechce se vdávat!“ odfrkla Sol, která nemohla Dellorey pochopit.

„Ty mlč, Soluško. Nech Dellinku, ať nám sama poví, co má na srdíčku,“ přerušil Solorees král.

„Sol má pravdu,“ vzdala to Dell a povzdechla. „Chci vám říci, že si nevezmu nafoukance, toužícího po penězích – a to Coren určitě je.“

„Zlatíčko, uklidni se. Musíš se uklidnit. Hned!“ vyjekla nervózní královna. Představa, že si Dellorey postaví hlavu, byla opravdu strašlivá, a královna měla blízko k mdlobám. „Vždyt‘ ani prince neznáš. Viděla jsi pouze jeho obraz, a ten nám napověděl pouze tolik, že krásnějšího chlapce bys pohledala,“ snažila se královna zachránit vzniklou situaci.

„Krásnějšího možná. Ale já si ho nemůžu vzít!“ křičela Dellorey.

„A proč by sis ho asi nemohla vzít, Delli?“ řekl král nechápavě. Slova přitom cedil mezi zuby, jak se snažil potlačit podráždění. Věděl však, že i jeho trpělivost má svou mez. Sevřel ruce v pěst a čekal na odpověď.

„Protože ho nemiluji. A milovat nikdy nebudu. Mám ráda někoho jiného,“ vyhrkla princezna a strhla si šaty. Otočila se k rodičům zády a ukázala, že jí mezi lopatkami začínají růst malá, průsvitná křídla. Bylo to jako nějaké kouzlo. Královna Eda úžasem otevřela ústa dokořán, protože nikdy neměla to štěstí křídla vidět na vlastní oči. Se svou švagrovou totiž moc nevycházela. V linii middletownských princezen nárůst křídel v oblasti zad znamenal jediné. Křídla byla nezvratným důkazem, že majitelka je dotčena pravou láskou. Každá z dívek dané linie ta křídla nakonec měla, některým se objevila až v pokročilém věku a nebylo to zdaleka tak půvabné jako u Dellorey. Lidé je ale pokaždé považovali za zázrak. Chlapců z middletownské linie se to netýkalo, Filomen tedy žádná křídla neměl. Přistoupil k dceři a začal křídla zkoumat. Skutečně tam byla. Hrála na denním světle všemi barvami. Vypadala zázračně. Sol závistivě vzdychla a sestru za jedno křídlo zatahala.

„Au!“ zaječela Dellorey a nakopla ji do holeně. Kouzlo bylo pryč. Dell si přitáhla šaty k tělu a pevně je zavázala.

„Taková kravina!“ odfrkl král, který čekal daleko větší trampotu. „Samozřejmě miluješ prince Corena, protože musíš a protože se budete brát a bez lásky by to nebylo ono. Co je na tom tak nepochopitelné?“ založil si ruce na prsou. „A vůbec, jakým právem miluješ někoho jiného?“ dodal pak rozčileně, když si v hlavě přehrál celou větu své dcery.

„Ale táto, nebudeme z toho dělat takový problém,“ zasahovala rychle královna, stále omámená těmi křídly. Viděla, jak Dell obrátila ústa do podkovy a zkrabatila bradu. Chtěla předejít hádce a rychle řekla: „Jestli Delča miluje jiného krásného prince, dejme jim požehnání a prince Corena už nějak odpálkujeme.“

„Cha, cha. To by ale musela být zamilovaná do krásného prince a ne do...“ rozřehtala se Solorees. Královsky se bavila. Když ale viděla Dellin vyděšený výraz a její prudké zakroucení hlavy, radši ztichla.

„No, tak do koho? Jen se neboj a prozraď nám to. My z toho takovou vědu dělat nebudeme,“ vyzvídal Filomen. Došlo mu, že se zlou vůlí by se u svých tří dračic se zlou potázal.

„Já vím, já vím!“ vykřikla náhle královna Eda a zuby nehty se bránila, aby se nezačala zvedat ruku nad hlavu. Ve škole bývala šprtka a nikdy se zvyku pořád se hlásit úplně nezbavila.

„Je to princ Mojmír, že ano, moje milá,“ jásala Eda, protože si byla jistá, že to uhodla. „Řekni, že ano. Mně to bylo jasné od začátku. V tom případě máš mé požehnání. Je to slušný chlapec. I když poněkud brýlatý a uhrovitý, pravda. Ale peněz má jako šlupek,“ tleskala Eda radostně.

„Ne, Mojmír ne, maminko,“ zklamala ji však vzápětí Dellorey a smutně pozorovala, jak královna svěsila ramena.

Eda se ale rychle vzpamatovala a začala vykřikovat: „Wilibald! Je to Wilibald! Mám pravdu? Že mám pravdu!“

„Ale mami, to je nechutné,“ zasáhla opovržlivě Sol. „Za koho Dellu máš? Vždyť Wilibald váží nejméně dvě stě kilo a smrdí potem. Jak sis mohla myslet, že zrovna do něj se moje sestra zamilovala?“

„Má peníze, no,“ špitla Eda váhavě.

„Ach jo, cožpak neznáš Dell? Ta se zamiluje pouze do někoho ušlechtilého a... chytrého, že ano, Dellorey?“ začala Solorees konečně táhnout za jeden provaz se svou sestrou.

„No dobrá. Ale KDO je to?“ Filomena už přestávaly hádanky bavit a jasně vnímal, jak se mu rozmrzelost usadila v celém těle. Teď budu zpruzený celý večer, pomyslel si znechuceně.

„Wogard,“ vyhrkla Dell.

„Ten šašek?“ král doufal, že se přeslechl, ale Dellorey horlivě přikývla.

„Tys zešílela!“ Eda se rozhodla, že omdlí a pozorovala, jestli ji manžel zachytí. Jenomže Fiolomen se na ni vůbec nedíval! Eda rychle vyhodnotila situaci, a než aby sebou bolestivě praštila o zem, umně se zlomila v pase, narovnala se a rozzuřeně si dala ruce v bok.

„Wogard není žádný šašek! Jednou z něj bude velký čaroděj!“ oponovala Dell.

„Ale toho se ty nedožiješ, i kdybys tu byla tisíc let!“ řval král Filomen, který se začínal vzpamatovávat z prvotního šoku.

„Já ho miluji!“ dupla si princezna a ukázala si na záda. Měli by ta křídla přece ctít! Gestem se omluvila Sol, protože to byla její noha, na kterou Dell zatlačila kramflekem.

„To tě brzy odnaučím, holčičko,“ rozčiloval se král, a kdyby si včas neuvědomil, že je králem, možná by byl i vulgární. Takhle jen máchl výhružně rukou a zatvářil se bezmocně.

„Není nutné, abys Corena milovala, zlatíčko, křídla už máš a on nemusí vědět, že ne kvůli němu,“ vložila se do toho opět královna, aby situaci zachránila. „Prostě si ho jenom vezmeš a...“ Hledala pomoc u manžela.

„Dáš mu pár dětí. Pak si můžeš dělat, co chceš,“ rozluštil to král. „Láska není potřebná. Potřebné je, aby se naše dvě království spojila. A aby byl Middletown díky tomu tak velký, že ho ti břídilové konečně zanesou do map! Což nám sňatek prince Corena s tebou umožní.“

„Tak ať si ho vezme Solorees. Není sice tak krásná jako já,“ prohrábla si Dell zlaté vlasy, „ale úplně ošklivá také není. Navíc se jí princ líbí a nevadí jí, že má pověst sukničkáře a hamižníka, kterému jde jen o moc a slávu. Viď, sestřičko!?“

„Ale aby se království spojila, musí si princ vzít nejstarší dceru. A to jsi ty, pokud vím. A pokud mi tvá matka něco nazatajuje, haha,“ chtěl být vtipný Filomen, ale otřesené ticho mu dostatečně dokázalo, že pobavit ženskou společnost není žádná legrace.

„Ale já ho nemiluju. Sol ho chce. Tak proč to nezařídíš? Jsi přece král,“ řekla Dell snažíc se otce zmanipulovat.

„Ano, miláčku. Proč to nezařídíš?“ přimlouvala se Eda.

„Proč to nezařídím?“ hřměl král. „Kdo za mě pak povede válku, jestliže princ na nabízenou ruku mladší dcery nepřistoupí? Aha?“

„Coren přece nemá Dellinu podobiznu. Ani neví, jak se nejstarší dcera jmenuje. Namluvíme mu, že Sol je starší, on si ji vezme a obě naše zlatička budou šťastná,“ plánovala královna, které to v krizových situacích pálilo vždycky nejvíc.

„To je naprosto nemorální. Kdo by chtěl žít ve lži?“

„On přece nebude vědět, že žije ve lži, lásko.“

„Ale my to vědět budeme!“

„Jsme moderní a adaptabilní rodina. Děláme to pro své dcery. Co se může stát?“

„Že to někdo vyžvaní. To se může stát. A nevím, jestli chci někomu takhle lhát,“ durdil se Filomen a snažil se ignorovat tři páry prosebných očí, které na něm visely a žadonily.

„Všichni mají naše dcery rádi, nikdo nic neřekne. Když jim navíc pohrozíš trestem, krásně si to pojistíš. A lžeš pořád. Protože musíš. Jsi přece král. Tahle malá lež se nedá srovnat s tím, co vždycky musíš pronášet na těch svých zasedáních. A tvé matce jsi tuhle řekl, že…“

„No dobře,“ utnul Edu rychle král. „Možná to není úplně špatný nápad.“

„Je to výborný nápad! Viď, že to zařídíš!?“ překřikovaly se dcery.

„Uvidíme, co se dá dělat,“ povzdechl si Filomen a věděl, že cesty zpět už není. Uzavřel pak debatu přáním dobré noci a spěšně opustil komnatu. Eda vyběhla za ním.

Sestry nemohly vzrušením usnout. Dell myslela na Woga, kterému ta novinka jistě udělá radost. Solliny myšlenky se zas točily kolem Corena. Znala jeho pověst, ale nevěřila, že je na ní slůvka pravdy. Bude mít krásnou svatbu s tím nejkrásnějším ženichem v Jinotaji a nic jí tohle přání nemůže pokazit.

Coren zatím ve svém zámku v Uglylifeu přecházel od zrcadla k zrcadlu. Zastavil se u svého nejoblíbenějšího, které mělo zlatý rám. Miloval to zrcadlo víc než jakoukoli jinou věc. Dokonce ho pojmenoval – zrcadlo neslo příhodný název Přítel. A Coren teď stál před Přítelem a zkoumal v něm svou postavu a obličej. Zkoušel vytvářet škleby, kterými by princeznu zaujal. Pitvořil se před zrcadlem a pronášel, jak doufal, duchaplné řeči. Zatím si nacvičil ušlechtilý výraz a výraz naprosté zamilovanosti. Šlo mu to skvěle, byl totiž vynikající herec. Navíc výraz naprosté zamilovanosti vyžadoval kapku přihlouplosti a tu princ hrát nemusel. Ne že by princ byl od přírody neinteligentní tupec. Naopak. Matka Příroda mu do vínku dala chytrosti nad hlavu. Jenže Coren měl jiné starosti (třeba jestli má správně natužené vlasy a jestli mu jeden vlas, který má být na straně levé, náhodou nepřesahuje na stranu pravou, a další závažné věci), takže mu nezbyl čas svou inteligenci pilovat.

„Už zítra si vezmu tu nanynku a pozítří budu vládnout království, které bude spojeno ze dvou!“ sděloval odrazu v zrcadle a mnul si lišácky ruce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí úlet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.