Brian Staveley

v nakladatelství FANTOM Print

Císařovy čepele

Prozřetelnost ohně *

Poslední smrtelné pouto *

* Připravujeme

FANTOM Print

2016

Copyright © 2014 by Brian Staveley

Cover © Dorothea Bylica

Translation © Hana Vlčinská

ISBN ISBN 978-80-7398-848-7 (ePub)

ISBN 978-80-7398-849-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mým rodičům, kteří mi četli příběhy.

PODĚKOVÁNÍ

Jsem si jistý, že někteří spisovatelé píší knihy úplně sami, ale já jsem potřeboval spoustu pomoci. Následující lidé četli kapitoly, vymýšleli jména, smáli se mým špatným nápadům a podporovali ty dobré, dožadovali se zajímavějších bojů, horovali za podlejší padouchy, trvali na děsivějších netvorech, stěžovali si na nepřesnosti – od vojenských až ke kartografickým, malovali Kostěné hory a vůbec mě provokovali a postrkovali k lepší práci. Bez nich by psaní bylo smutnou a osamělou činností: Suzanne Bakerová, Oliver Snider, Tom Leith, Patrick Noyes, Colin Woods, John Muckle, Leda Eizenbergová, Heather Buckelsová, Kyle Weaver, Kenyon Weaver, Brook Detterman, Sarah Parkinsonová, Becca Heymannová, Katherine Pattillová, Matt Holmes, John Norton, Mark Fidler, Andrika Donovanová, Shelia Staveleyová, Skip Staveley, Kristin Nelsonová, Sara Megibowová, Anita Mummová, Ryan Derby. Morgan Faust, Adrian Van Young, Wes Williams, Jean Klingler, Amanda Jonesová, Sharon Kraussová, Susan Weaverová.

Obzvlášť děkuji své agentce Hannah Bowmanové a svému editorovi Markovi Palmierimu za to, že téhle knize věřili, za smysl pro detaily a za to, že mi znovu představili postavy a místa, o kterých jsem si myslel, že už je znám.

Gavin Baker, nezdolný čtenář a přítel, přečetl každou verzi do posledního slova. Jeho kritický pohled je neocenitelný, ještě důležitější však byla jeho neotřesitelná víra, že tu knihu dokážu napsat a že bude dobrá. Vypůjčoval jsem si z jeho zásob přesvědčení častěji, než tuší.

A nakonec Johanně Staveleyové. Csestriim nemají slova pro vděčnost nebo lásku, ale jedna fráze je v jejich spisech běžná: ix alza – klíčový pro něco, naprosto nezbytný. To dokonale zachycuje její vztah k této knize i autorovi. Bez ní bych žil někde pod kamenem, bezradný z její nechápané nepřítomnosti, a ani bych nevěděl, že jsem osamělý. Okusoval bych si nehty na nohou a nejspíš bych ještě pořád přepisoval prolog.

PROLOG

Hniloba. To, co uchvátilo jeho dítě, je hniloba, přemítal Tan’is, když shlížel do očí své dcery.

Zatímco dlouhé řady vězňů plnily údolí, vzduch se chvěl výkřiky a kletbami, prosbami a vzlykotem. V poledním žáru sílil pach krve a moči. Tan’is si ničeho z toho nevšímal. Místo toho se soustředil na tvář své dcery, která klečela a tiskla mu kolena. Faith už byla dospělá žena, třicet let a jeden měsíc. Při zběžném pohledu by ji mohli pokládat za zdravou – jasné šedé oči, silné údy – ale csestriim už neplodili zdravé děti, už celá staletí ne.

„Otče,“ žadonila žena a po tvářích jí tekly slzy.

Tyhle slzy – také známka hniloby.

Samozřejmě, byla pro to i jiná slova. Děti, ve své nevědomosti nebo nevinnosti, říkaly té chorobě věk, ale tak jako v mnohém jiném, i v tomto se mýlily. Věk nebyl zchátralost. Tan’is sám byl starý, stovky let starý, a přesto jeho svaly zůstávaly silné a mysl pohotová – pokud chtěl, dokázal běžet celou noc, celý den a ještě větší část dalšího dne. Většina csestriim byla ještě starší, tisíce a tisíce let, a přesto ti z nich, kteří nepadli v dlouhých válkách s nevariim, dál kráčeli po zemi. Ne; čas plynul, hvězdy obíhaly po svých němých obloucích, jedna roční doba střídala druhou, a přesto jim nic z toho samo o sobě nijak neubližovalo. To, co rozežíralo děti, požíralo jejich mozek a vnitřnosti, vysávalo jim sílu a rozežíralo skrovnou inteligenci, kterou kdysi měly, nebyl věk, ale hniloba. Hniloba a potom smrt.

„Otče,“ prosila Faith, neschopná dostat se dál než za toto jediné slovo.

„Dcero,“ odpověděl Tan’is.

„Ty ne…“ zajíkla se a ohlédla se přes rameno k příkopu, k místu, kde doran’se pokračovali ve své práci, kde se ve slunci blýskala ocel. „Nemůžeš…“

Tan’is naklonil hlavu stranou. Pokoušel se porozumět téhle své dceři, pokoušel se porozumět všem dětem. Přestože nebyl léčitel, jako voják se už dávno naučil ošetřovat roztříštěné kosti, starat se o záněty pocházející ze špíny v ranách nebo o trýznivý kašel mužů, kteří byli příliš dlouho v poli. A přesto, tohle… Nedokázal porozumět podstatě tohoto rozkladu, natož aby ho mohl léčit.

„Má tě, dcero. Hniloba.“

Sáhl dolů a přejel Faith prstem po rýhách na čele, obtáhl jemnou síť čar u očí, nadzvedl stříbrný vlas mezi hnědými kadeřemi. Jen pár dekád slunce a vítr jí už začal zdrsňovat hladkou olivovou kůži. Když se poprvé vynořila mezi stehny své matky, se silnými plícemi a křičící, byl zvědav, jestli by nemohla vyrůst nezasažená. Ta otázka ho tehdy zaujala, ale teď už byla zodpovězena.

„Dotýká se tě lehce,“ poukázal, „ale její stisk zesílí.“

„A proto musíš dělat tohle?“ vybuchla a zoufale trhla hlavou k vykopanému příkopu. „Takhle to skončí?“

Tan’is potřásl hlavou: „Nebylo to moje rozhodnutí. Rada hlasovala.“

„Proč? Proč nás nenávidíte?“

„Nenávist?“ odpověděl. „To je tvé slovo, dítě, ne naše.“

„Není to jenom slovo. Popisuje pocit, něco skutečného. Pravdu o světě.“

Tan’is přikývl. Tyhle argumenty už dříve slyšel. Nenávist, odvaha, strach. Ti, kdo považovali hnilobu pouze za chorobu těla, nic nechápali. Rozežírala i mysl, rozkládala samotné základy myšlení a rozumu.

„Vyrostla jsem z tvého semene,“ pokračovala Faith, jako by to logicky vyplývalo z předchozího. „Krmil jsi mě, když jsem byla malá!“

„To je způsob mnoha tvorů: vlků, orlů, koní. Když jsou mladí, závislí, všichni se musí spoléhat na své rodiče.“

„Vlci, orli a koně svoje děti chrání!“ namítla. Teď už plakala otevřeně a objímala mu nohy. „Viděla jsem to! Hlídají je a opatrují, krmí je a živí. Vychovávají svoje mladé.“ Natáhla zkoumavou, třesoucí se ruku k otcově tváři. „Proč vy nás nevychováváte?“

„Vlci,“ odpověděl Tan’is a odstrčil dceřinu ruku stranou, „vychovávají své mladé, aby z nich byli vlci. Orli vychovávají orly. Vy…“ pokračoval, znovu s nelibostí. „Vychovali jsme vás, ale jste polámaní. Znečištění. Oslabení. Můžeš to vidět sama,“ řekl a mávl rukou ke shrbeným, poraženým postavám, které stály a čekaly na okraji jámy – celé stovky, jen čekaly. „I bez tohohle byste sami umřeli, a brzy.“

„Ale my jsme lidé. Jsme vaše děti.“

Tan’is unaveně zatřásl hlavou. Vysvětlovat něco někomu, jehož rozum se rozkládá, není k ničemu.

„Nikdy nemůžete být tím, čím jsme my,“ řekl tiše a tasil nůž.

Při pohledu na čepel Faith přidušeně zachrčela a uskočila. Tan’is přemýšlel, jestli se pokusí utéct. Někteří to zkoušeli. Nikdy se nedostali daleko. Tahle jeho dcera se však nedala na útěk. Místo toho sevřela ruce v bílé, třesoucí se pěsti, a pak se, očividně silou vůle, zvedla z kolen. Když stála, mohla mu hledět přímo do očí, a přestože měla na slzami umáčené tváři přilepené vlasy, už neplakala. Pro jednou, třebaže nakrátko, ji ochromující hrůza opustila. Vypadala téměř úplná, zdravá.

„A vy nás nemůžete milovat pro to, čím jsme my?“ zeptala se pomalu a její slova poprvé zněla pevně. „Přestože jsme znečištění, polámaní? Nemůžete nám dát svou lásku, i přes tu hnilobu?“

„Láska,“ zopakoval Tan’is. Okusil to podivné slovo a převaloval ho na jazyku, zatímco zabořil nůž dovnitř a trhl vzhůru, skrz svaly, skrz žebra do jejího cválajícího srdce. „Jako nenávist – je to vaše slovo, dcero, ne naše.“

1

Když Kaden našel polámanou mršinu kozy, slunce už viselo těsně nad štíty jako němý, rozzuřený žhavý uhlík, smáčející žulové útesy krvavou červení.

Celé hodiny toho tvora pronásledoval po zrádných horských stezkách, hledal stopy v místech, kde byla země dost měkká, odhadoval, když dorazil na holou skálu, a znovu se vracel, když hádal špatně. Byla to pomalá a zdlouhavá záležitost, úkol toho druhu, jaký starší mniši svým žákům s potěšením ukládali. Jak slunce klesalo a nebe na východě nachovělo do odstínu hrozivé modřiny, začal přemýšlet, zda stráví noc na vysokých štítech, přikrytý jen svým hrubě tkaným hábitem. Podle annurského kalendáře už před týdny přišlo jaro, ale mniši tomu nevěnovali pozornost a počasí si kalendáře také nevšímalo a zůstávalo drsné a nepříjemné. V dlouhých stínech se držely zbytky špinavého sněhu, z kamení sálal chlad a jehličí na občasných pokroucených jalovcích bylo pořád spíš šedé než zelené.

„No tak, ty stará potvoro,“ zamumlal, zatímco prověřoval další stopu. „Nechceš tady venku spát o nic víc než já.“

Hory sestávaly z bludiště soutěsek a strží, vymletých roklí a sutí zasypaných říms. Kaden už překročil tři potoky, kypící tajícím sněhem, pěnící mezi tvrdými stěnami, které je svíraly, a roucho měl provlhlé sprškami vody. Až zapadne slunce, oblečení zmrzne. Neměl ponětí, jak se koza mohla za tu divokou vodu dostat.

„Jestli mě budeš ještě chvíli honit kolem těch štítů…“ začal, ale slova mu zamrzla na rtech. Konečně zahlédl svou kořist – třicet stop před sebou, zaklíněnou v úzké průrvě tak, že byly vidět jenom zadní nohy.

Přestože zvíře neviděl moc dobře – zdálo se, že uvázlo mezi velkým balvanem a stěnou průrvy – hned mu bylo jasné, že něco není v pořádku. Zvíře se nehýbalo, bylo příliš nehybné, a v úhlu kyčlí a strnulosti končetin bylo cosi nepřirozeného.

„No tak, kozo,“ zabručel, když se blížil. Doufal, že si zvíře příliš neublížilo. Shinští mniši nebyli bohatí a záviseli na svých stádech, která jim poskytovala maso a mléko. Kdyby se Kaden vrátil se zraněným, nebo hůř, mrtvým zvířetem, jeho umial by ho tvrdě potrestal.

„No tak, kamaráde,“ řekl, zatímco pomalu stoupal průrvou. Koza vypadala, jako by uvízla, ale pokud může běžet, nechtěl skončit tak, že ji bude honit po celých Kostěných horách. „Dole pod námi je lepší pastva. Vrátíme se tam spolu.“

Večerní stíny ukryly krev, takže ji uviděl, až když už stál téměř u ní, u široké, tmavé a nehybné kaluže. Kozu něco vykuchalo, kruté šrámy vedly přes kýty a břicho, drápy ho rozpáraly a zabořily se do vnitřností. Kaden viděl, jak odtud vytékají poslední kapky krve, která proměnila jemnou srst na břiše v nasáklé, lepkavé slepence a stékala po ztuhlých nohách jako moč.

„K ’Shaelovi s tebou,“ zaklel a vyšvihl se přes zaklíněný balvan. Nebylo až tak neobvyklé, že některou kozu dostal horský levhart, ale teď bude muset odnést mršinu zpět do kláštera na zádech. „Musela jsi jít a zatoulat se,“ řekl. „Musela…“

Když zvíře konečně poprvé pořádně uviděl, slova ho opustila a záda mu ztuhla. Po kůži mu přejel ledový strach. Nadechl se, a pak ho udusil. Shinský výcvik za moc nestál, ale po osmi letech dokázal zkrotit své pocity. Strach, žádost, hněv, impulzivnost – stále je cítil, ale nepronikaly tak hluboko jako kdysi. Avšak i uvnitř své pevnosti klidu si nemohl pomoct a strnule civěl.

To, co kozu vyvrhlo, nezůstalo jen při tom. Jakýsi tvor – Kaden se marně snažil přijít na to jaký – usekal zvířeti hlavu z ramen, přeťal silné šlachy a svaly ostrými, surovými údery, až zůstal jen pahýl krku. Levharti občas ulovili oslabenou kozu ze stáda, ale ne takto. Tyto rány byly zlovolné, zbytečné, neměly v sobě obvyklou úspornost ostatního zabíjení, které v divočině vídal. Zvíře nebylo prostě zabité – bylo zničené.

Kaden se rozhlédl po zbytku mršiny. Kameny a větve, spláchnuté časnými jarními přívaly, se zaklínily a v úzkém místě průrvy se vytvořila spleť trávy a bláta s kostlivými dřevěnými prsty, zkroucenými a vybělenými sluncem. Kaňon byl tak zanesený, že mu chvíli trvalo, než hlavu našel. Ležela na boku, odhozená o pár kroků dál. Většina srsti byla servaná a kost prasklá a otevřená. Mozek byl pryč, jako by ho z lebky někdo vyškrábal jako lžící z mísy.

První, co Kadena napadlo, bylo utéct. Z lepkavé kozí kožešiny stále kapala krev, ve slábnoucím světle spíš černá než červená, a ať kozu roztrhalo cokoliv, mohlo to ještě být ve skalách a hlídat si kořist. Žádná z místních šelem by na Kadena nejspíš nezaútočila – na svých sedmnáct byl vysoký a štíhlý a polovina života strávená tvrdou prací ho posílila – ale žádná z místních šelem by také koze neoddělila hlavu ani nevyjedla mozek.

Otočil se k ústí kaňonu. Slunce už se usadilo pod stepí a nechalo po sobě jen spálenou šmouhu nad pastvinami na západě. Kaňon už plnila noc, jako olej vtékající do mísy. I kdyby odešel hned, dokonce i kdyby běžel svým nejrychlejším lehkým klusem, posledních několik mil ke klášteru bude muset překonat v úplné tmě. Přestože si myslel, že už vyrostl ze strachu z noci v horách, nezamlouvala se mu představa, že klopýtá po kamenité cestě s neznámou šelmou, která ho v temnotě sleduje.

Couvl o krok od zabitého zvířete, ale pak zaváhal.

„Heng bude chtít obraz,“ zamumlal a přinutil se otočit zpátky k mršině.

Kdokoliv se štětcem a kouskem pergamenu může namalovat obraz, ale shinové od svých noviců a akolytů čekali něco víc. Obraz je výsledkem viděného a mniši měli vlastní způsob jak se dívat. Říkali tomu saama’an, paměťová rytina. Bylo to jenom cvičení, samozřejmě, krok na dlouhé cestě, vedoucí ke konečnému osvobození vaniate, neslo však jistý skrovný užitek. Během osmi let v horách se Kaden naučil vidět, skutečně vidět svět takový, jaký je: stopu žíhaného medvěda, vroubkování členitého okvětního lístku, rozeklané cimbuří vzdáleného štítu.

Dvakrát se pomalu nadechl a vyčistil si v hlavě prostor, prázdnou tabulku, do které vyryje každý, i nepatrný detail. Strach zůstával, ale byl na závadu, a tak ho osekal a soustředil se na současný úkol. Když byla tabulka připravená, dal se do práce. Trvalo jen několik nádechů, než vyryl oddělenou hlavu, kaluže tmavé krve, znetvořenou mršinu zvířete. Linky byly pevné a jisté, jemnější než jakékoliv tahy štětce, a na rozdíl od obyčejné vzpomínky mu zůstal ostrý, živý obraz, trvanlivý jako kámen, v němž byl vyrytý, obraz, který si bude moct podle libosti vybavit a pečlivě prohlédnout.

Strach je slepota, zašeptal slova starého shinského rčení. Klid je zrak.

Tváří v tvář krvavé scéně byla ta slova jen chabou útěchou, ale teď, když měl rytinu, mohl odejít. Ohlédl se přes rameno, prohlédl skaliska, jestli neuvidí stopy šelmy, a pak se otočil k ústí průrvy. Zatímco se přes štíty valila temná noční mlha, běžel tmou dolů po zrádných stezkách, chodidla v sandálech přeskakovala spadané větve a kameny, na kterých by si mohl polámat kotníky. Nohy, po tolika hodinách pronásledování kozy prochladlé a ztuhlé, se pohybem zahřívaly, zatímco srdce se drželo stejnoměrného tempa.

Neutíkám pryč, říkal si. Jenom mířím domů.

Přesto však úlevně vydechl, když asi po míli zahnul za skalní věž – mniši jí říkali Spár – a v dálce rozeznal Ashk’lan. Tisíce stop pod ním hřadovaly na úzké římse skromné kamenné budovy, jako by se choulily dál od bezedné hlubiny. V některých oknech zářilo teplé světlo. V kuchyni u refektáře bude oheň, v meditační síni hořící lampy, tiché broukání mnichů, provázející večerní očišťování a obřady. Bezpečí, vytanulo mu nezváno v mysli. Dole je bezpečí a Kaden navzdory vlastnímu rozhodnutí přidal do kroku a utíkal k těm několika matným světlům, prchal před tím, co slídilo v neznámé temnotě za ním.

2

Kaden přeběhl římsy těsně před hlavním nádvořím Askh’lanu, ale pak, když se dostal na dvůr, zpomalil. Zatímco sestupoval z vysokých vrcholů a blížil se k teplu a společenství kláštera, úzkost, tak ostrá a hmatatelná, když zabitou kozu uviděl poprvé, se vytratila. Teď, když se blížil k hlavnímu shluku budov, se cítil hloupě, že běžel tak rychle. Jistěže, to, co kozu zabilo, zůstávalo tajemstvím, ale horské stezky představovaly nebezpečí samy o sobě, obzvlášť pro někoho, kdo je tak hloupý, že po nich utíká potmě. Kaden zpomalil do chůze a třídil si myšlenky.

Už tak je dost zlé, že jsem přišel o kozu, pomyslel si žalostně. Kdyby se mi přitom podařilo zlámat si vlastní nohu, Heng by mě spráskal do krvava.

Pod nohama mu křupal štěrk na klášterních cestičkách, jediný zvuk kromě kvílení poryvů větru, který se zvedal a zase utichal, hvízdal skrz zkroucené větve a mezi studenými kameny. Všichni mniši už byli uvnitř, shrbení nad miskami polévky nebo usazení se zkříženýma nohama v meditační síni, postící se a usilující o prázdnotu. Když Kaden došel k refektáři, dlouhé, nízké stavbě, ošlehané bouřkami a dešti tak, že vypadala téměř jako součást samotné hory, zastavil se a nabral si do hrsti vodu z dřevěného sudu přede dveřmi. Propláchl si hrdlo a chvilku počkal, než se mu zklidní dech a srdce zpomalí. Nebylo by dobré předstoupit před svého umiala v mentálním nepořádku. Shinové si nade vše cenili klidu a jasnosti. Kaden už od svých mistrů dostal výprask za spěch, za křik, za zbrklé jednání i neuvážené pohyby. A kromě toho, teď je doma. Ať kozu zabilo cokoliv, těžko se to bude plížit mezi strohými budovami.

Zblízka nevypadal Ashk’lan nijak působivě, obzvlášť ne v noci: tři dlouhé kamenné domy s dřevěnými střechami – dormitář, refektář a meditační síň – tvořily tři strany hrubého nádvoří a jejich bledé žulové stěny vypadaly v měsíčním světle jako zalité mlékem. Celé sídlo hřadovalo na okraji srázu a čtvrtá strana se otevírala směrem k oblakům, nebi a neomezenému výhledu na podhůří a vzdálenou step na západě. Pastviny hluboko dole už kypěly jarními květinami: houpajícími se modrými zvonky, trsy jeptiščiných kvítků, záplavou drobných bílých chomáčků věrůvky. Avšak za noci, pod chladnýma, nevyzpytatelnýma očima hvězd, zůstávaly pastviny neviditelné. Kaden se zahleděl za okraj a zjistil, že hledí do rozlehlé prázdnoty, do veliké temné nicoty. Zdálo se, jako by Ashk’lan stál na konci světa, přimknutý k útesu, na stráži před nicotou, která hrozila pohltit všechno stvoření. Kaden si znovu lokl vody. Teď, když přestal běžet, poryvy větru z Kostěných hor pronikaly jeho zpoceným rouchem jako ledové střepy.

S kručením v břiše se otočil k žlutému světlu a šumu hovoru, sálajícím z oken refektáře. O této hodině – těsně po západu slunce, ale před noční modlitbou – bude většina mnichů skromně večeřet solené skopové, vodnici a tvrdý tmavý chléb. Heng, Kadenův umial, bude uvnitř s ostatními a s trochou štěstí mu může Kaden ohlásit, co viděl, rychle načrtnout popis scény a posadit se k vlastnímu teplému jídlu. Shinská strava byla mnohem skromnější než lahůdky, na které si pamatoval z dětských let v Paláci úsvitu, než ho otec poslal pryč, ale mniši měli jedno rčení – hlad je koření.

Shinové měli skvělá rčení, předávali si je z generace na generaci, jako by se pokoušeli nahradit nedostatek liturgie a formálních obřadů svého řádu. Prázdného boha vůbec nezajímala pompa a okázalost městských chrámů. Zatímco mladší bohové se sytili hudbou, modlitbami a obětinami, přinášenými na propracované oltáře, Prázdný bůh od shinů žádal jedinou věc. Obětovat, ne víno nebo bohatství, ale své já. Mysl je plamen, říkali mniši. Sfoukni ho.

Po osmi letech si Kaden pořád nebyl jistý, co to znamená, a s netrpělivě kručícím žaludkem se ani nenamáhal nad tím přemýšlet. Zatlačil na těžké dveře jídelny, až se otevřely, a nechal se zalít jemným šumem rozhovorů. Mniši byli roztroušení po místnosti, někteří u prostých stolů, s hlavami skloněnými nad miskami, jiní postávali před ohněm, praskajícím v krbu na opačném konci síně. Několik jich sedělo, hrálo kameny a bezvýrazným pohledem studovalo linie obrany a útoku, které se rozvíjely na hrací desce.

Muži byli stejně rozmanití jako země, ze kterých přišli – vysocí, bledí a zavalití Edišané z dalekého severu, kde moře trávilo polovinu roku v podobě ledu; šlachovití Hannanové s rukama a čely pomalovanými vzory kmenů z džungle severně od Pasu, dokonce i pár Manjariů s kůží hnědou jako věkovité dřevo. Navzdory nesourodému vzhledu však měli mniši cosi společného: drsnost, stálost zrozenou z života v drsných, neměnných horách, daleko od pohodlí světa, v němž kdysi vyrůstali.

Shin byl malý řád, stěží dvě stovky mnichů v Ashk’lanu. Mladší bohové – Eira, Heqet, Orella a ostatní – přitahovali přívržence ze třech kontinentů a těšili se chrámům v téměř každém městě i městečku, honosným prostorám zahaleným hedvábím a potaženým zlatem, z nichž některé soupeřily s příbytky nejbohatších ministrů a atrepů. Jen sám Heqet jistě velel tisícům kněží a desetinásobku těch, kdo se přicházeli klanět k jeho oltáři, když cítili, že potřebují odvahu.

I méně příjemní bohové měli své stoupence. Kolovaly příběhy o síních Rassamburu a krvavých služebnících Ananshaela, příběhy o kališích vyřezaných z lebek a přetékajících morkem, o nemluvňatech uškrcených ve spánku, o temných orgiích, v nichž se odporně mísily sex a smrt. Někteří tvrdili, že jen desetina těch, kdo vkročili do oněch dveří, se někdy vrátila. Vzal si je Pán kostí, šeptali lidé. Vzala si je sama Smrt.

Starší bohové, vzdálení světu a lhostejní k záležitostem lidí, přitahovali méně uctívačů. Přesto však měli jména – Intarra a její manžel, Hull Netopýr, Pta a Astar’ren – a ta jména uctívaly tisíce, roztroušené po celých třech kontinentech.

Jen Prázdný bůh zůstával beze jména i bez tváře. Shinové věřili, že je nejstarší, nejtajemnější a nejmocnější. Mimo Ashk’lan si většina lidí myslela, že je mrtvý nebo ani nikdy neexistoval. Někteří tvrdili, že ho zavraždila Ae, když stvořila svět, nebesa a hvězdy. Kadenovi to připadalo naprosto věrohodné. Za celé roky pobíhání nahoru a dolů horskými průsmyky po Prázdném bohu nikdy nenašel ani stopy.

Rozhlédl se po síni po ostatních akolytech a u stolu u zdi na protější straně zahlédl Akiila, který zachytil jeho pohled. Seděl na dlouhé lavici s Serkhanem a tlustým Phirem Prummem, jediným akolytou v Ashk’lanu, který si uchoval tloušťku navzdory nekonečnému pobíhání, tahání a budování, které požadovali starší mniši. Kaden odpověděl přikývnutím a chystal se k nim zamířit, když si na druhém konci místnosti všiml Henga. Potlačil povzdech – kdyby si sedl k večeři, aniž se předtím ohlásil, umial by svému žákovi uložil nějaký ohavný trest. Doufal, že líčení příhody se zabitou kozou nepotrvá příliš dlouho. Pak se Kaden bude moct připojit k ostatním a konečně si dá misku polévky.

Huye Henga bylo těžké přehlédnout. V mnoha ohledech vypadal, jako by spíše patřil do jedné z krásných hodovních síní Annuru než sem, do odlehlého kláštera, stovky mil za hranicemi říše. Zatímco ostatní mniši konali své povinnosti s tichou rozvahou, Heng si při péči o kozy broukal, zpíval si, když tahal z mělčin velké pytle jílu, a při sekání vodnic do hrnců v jídelně neustále žertoval. Dokázal vyprávět vtipy, dokonce i když přitom uštědřoval svým žákům tvrdý výprask. Právě teď zahrnoval své bratry u stolu jakýmsi příběhem, zahrnujícím složitou gestikulaci a jakési ptačí zvuky. Když však viděl, jak se k němu Kaden blíží, úsměv se mu vytratil z tváře.

„Našel jsem tu kozu,“ začal Kaden bez úvodu.

Heng natáhl obě ruce, jako by chtěl ta slova zarazit dřív, než se k němu dostanou.

„Už nejsem tvůj umial,“ řekl.

Kaden zamrkal. Scial Nin, opat, akolyty a umialy přeřazoval zhruba jednou do roka, ale obvykle ne nečekaně. Ne uprostřed večeře.

„Co se stalo?“ zeptal se, náhle obezřetný.

„Je čas, abys postoupil dál.“

„Teď?“

„Přítomnost je přítomnost. Zítra bude pořád teď.“

Kaden polkl jízlivou poznámku; i když už Heng není jeho umial, mohl ho mnich stále potrestat. „Koho dostanu?“ zeptal se místo toho.

„Rampuri Tana,“ odpověděl Heng. Hlas měl prázdný, bez obvyklého smíchu.

Kaden vytřeštil oči. Rampuri Tan nebral žáky. Občas, navzdory vybledlému hnědému rouchu a vyholené hlavě, navzdory dnům, které strávil vsedě se skříženýma nohama a s nehybnýma očima při uctívání Prázdného boha, nevypadal Tan vůbec jako mnich. Kaden nedokázal přesně určit, v čem to je, ale cítili to i novici a kolovaly spousty příběhů, jež Tanovi připisovaly celou řadu nepravděpodobných minulostí, střídavě pochybných a slavných. Jizvy na tváři si vysloužil při boji s divokou zvěří v aréně v Zákrutu; byl to vrah a zloděj, který se kál ze svých činů a zvolil si život v rozjímání; je to vypuzený bratr nějakého lorda nebo atrepy, který se v Ashk’lanu ukrývá jen na tak dlouho, než se mu podaří připravit pomstu. Kaden neměl tendenci věřit jakémukoliv z těch příběhů, ale všiml si společného prvku – násilí. Násilí a nebezpečí. Ať byl Rampuri Tan před příchodem do Ashk’lanu kýmkoliv, Kaden nijak netoužil mít toho muže za svého umiala.

„Očekává tě,“ pokračoval Heng a v hlase mu zaznělo cosi jako lítost. „Slíbil jsem, že tě pošlu do jeho cely, jakmile dorazíš.“

Kaden se ohlédl přes rameno ke stolu, kde seděli jeho přátelé, srkali polévku a těšili se z několika minut volného času k rozhovoru, které měli během dne povolené.

„Hned,“ řekl Heng a přetrhl mu myšlenky.

Z jídelny do ložnic to bylo blízko – sto kroků přes nádvoří a potom krátkou cestou nahoru mezi dvěma řadami zakrslých jalovců. Kaden tudy přešel rychle, dychtivý dostat se z dosahu větru, a zatlačil na těžké dřevěné dveře. Všichni mniši, dokonce i Scial Nin, opat, spali ve stejných pokojích, ústících do dlouhé hlavní chodby. Cely byly malé, sotva se do nich vešel kavalec, hrubě tkaná rohož a dvě poličky, ale shinští mniši stejně trávili většinu času venku, v dílnách nebo na meditacích.

Když se Kaden dostal dovnitř budovy a pryč z řezavého větru, zpomalil a připravoval se na setkání. Těžko říct, co čekat – někteří mistři své žáky rádi okamžitě zkoušeli, jiní raději vyčkávali a pozorovali, posuzovali schopnosti a slabosti mladého mnicha, než se rozhodli, jakým směrem vést výuku.

Je to jen další nový mistr, říkal si v duchu Kaden. Před rokem byl nový i Heng a zvykl sis na něho.

A přece na té situaci bylo cosi podivného, znepokojujícího. Nejdřív zabitá koza, potom nečekaný přesun, když měl přece sedět na dlouhé lavici s kouřící miskou před sebou a debatovat s Akiilem a ostatními akolyty…

Pomalu si naplnil plíce a zase je vyprázdnil. Obavy mu nijak neprospějí.

Žij teď, řekl si a zopakoval tak jedno ze standardních shinských rčení. Budoucnost je sen. Ale přesto mu část jeho mysli – hlas, který se odmítal nechat utišit nebo uklidnit – připomínala, že ne všechny sny jsou příjemné a občas je nemožné probudit se, ať sebou člověk hází a otáčí se, jak chce.

3

Rampuri Tan seděl na podlaze uvnitř své malé cely, zády ke dveřím, před sebou na dlažebních kamenech rozprostřený velký list prázdného pergamenu. V ruce držel štětec, ale ať tu seděl jakkoliv dlouho, ještě štětec do misky černého inkoustu vedle sebe nenamočil.

„Dále,“ řekl muž a pokynul volnou rukou, aniž se otočil ke dveřím.

Kaden překročil práh a zastavil se. Prvních několik okamžiků s novým umialem mohlo udat tón celému vztahu. Většina mnichů chtěla co nejdříve udělat na žáky náležitý dojem a Kaden nijak netoužil vysloužit si nějaký vysilující trest kvůli neopatrnému chybnému kroku nebo špatnému úsudku. Tan se však, jak se zdálo, spokojil s tichým uvažováním nad svým prázdným listem, a tak se Kaden cvičil v trpělivosti a prohlížel si svého podivného nového mistra.

Nebylo těžké vidět, jak mohlo novice napadnout, že starší mnich dříve bojoval v aréně. Přestože bylo Tanovi hodně přes padesát let, byl stavěný jako balvan, se širokými rameny i krkem a mocnými svaly. Strniště na kůži na hlavě brázdily hrbolaté jizvy, jako by mu jakési zvíře znovu a znovu přejíždělo velkými drápy po hlavě a prořezávalo přitom maso až na lebku. Ať ty rány způsobilo cokoliv, muselo to být mučivé. Kadenovi přeskočily myšlenky zpět k mršině kozy a zachvěl se.

„Našel jsi zvíře, pro které tě Heng poslal,“ začal náhle starší mnich. Nebyla to otázka a Kaden na okamžik zaváhal.

„Ano,“ řekl nakonec.

„Vrátil jsi ho ke stádu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Bylo mrtvé. Násilně zabité.“

Tan odložil štětec, hladce se zvedl na nohy a poprvé se obrátil k žákovi obličejem. Byl vysoký, skoro tak vysoký jako Kaden, a náhle se zdálo, že je v malé cele příliš málo prostoru. Oči, temné a tvrdé jako hlavičky hřebíků, Kadena přibily na místo. Kdysi v Annuru viděl muže ze západní Eridroy a z dalekého jihu, krotitele zvířat, kteří dokázali podřídit své vůli medvědy i jaguáry pouhou silou pohledu. Kaden se teď cítil jako jedno z těch zvířat a stálo ho značné úsilí dál hledět svému novému umialovi do očí.

„Levhart?“ zeptal se starší mnich.

Kaden zavrtěl hlavou. „Něco jí přesekalo krk – přeťalo skrz. Potom to sežralo mozek.“

Tan si ho prohlédl a ukázal na štětec, misku a pergamen, ležící na podlaze. „Namaluj to.“

Kaden se s jistou úlevou posadil. Ať pro něho měl Tan jako učitel v zásobě jakékoliv překvapení, alespoň některé zvyky měl stejné jako Heng – když slyšel o něčem neobvyklém, chtěl obraz. Dobrá, tohle je celkem snadné. Kaden se dvakrát nadechl, soustředil se a přivolal saama’an. Pohled naplnil jeho mysl do detailu – promáčená srst, chuchvalce visícího masa, prázdná mísa z lebky, odhozená stranou jako prasklá hliněná nádoba. Ponořil špičku štětce do misky a začal malovat.

Pracoval rychle – studium s mnichy mu poskytlo spoustu času ke zdokonalení tohoto umění – a když skončil, odložil štětec. Malba na pergamenu byla jako obraz v jeho mysli, odrážející se v nehybné vodní hladině.

Místnost za ním naplnilo ticho, veliké a těžké jako kámen. Kaden byl v pokušení otočit se, ale dostal pokyn posadit se a malovat, nic jiného, a tak, když obraz dokončil, zůstal sedět.

„Tohle jsi viděl?“ zeptal se nakonec Tan.

Kaden přikývl.

„A měl jsi dost duchapřítomnosti, abys zůstal pro saama’an.“

Kadena zalil pocit zadostiučinění. Možná přece jen nebude výcvik pod Tanem tak špatný.

„Ještě něco?“ zeptal se mnich.

„Nic jiného.“

Rána přišla tak tvrdě a nečekaně, že se Kaden kousl do jazyka. Bolest mu zaplála na zádech v jasné, ostré lince a ústa mu naplnila měděná pachuť krve. Zvedl ruku, aby si kryl záda, blokoval další úder, ale vzápětí instinkt potlačil. Tan je teď jeho umial a jeho výsadou je přidělovat mu pokání a tresty podle svého úsudku. Důvod pro náhlý útok zůstával pro Kadena tajemstvím, věděl však, jak si poradit s bitím.

Osm let mezi shiny ho naučilo, že bolest je příliš obecné slovo pro široké množství pocitů, které má za úkol popsat. Poznal krutou, tupou bolest chodidel, ponořených příliš dlouho v ledové vodě, i zuřivé bodání a pálení stejných chodidel, když se pak zahřívala. Studoval hluboké, zdráhavé utrpení svalů, namáhaných za hranici vyčerpání, i výbuchy agónie, když další den masíroval citlivé svaly palci. Existovala rychlá, pálivá bolest čisté rány po noži a slabé, rytmické tepání v hlavě po týdenním půstu. Shinští mniši v bolest věřili a věřili v ni silně. Říkali, že je to připomínka, jak pevně jsme spojeni se svým vlastním tělem. Připomínka selhání.

„Dokonči obraz,“ řekl Tan.

Kaden si znovu vybavil v mysli saama’an a porovnal ho s pergamenem před sebou. Detaily byly přeneseny zcela věrně.

„Je hotový,“ odpověděl zdráhavě.

Znovu dopadla rána, ačkoliv tentokrát byl připraven. Jeho mysl šok absorbovala, zatímco se tělo pod silou úderu lehce zhouplo.

„Dokonči obraz,“ řekl znovu Tan.

Kaden zaváhal. Pokládat umialovi otázky obvykle představovalo rychlou cestu k trestu, jelikož však už teď dostával, trocha objasnění neuškodí.

„To je zkouška?“ zeptal se opatrně. Mniši chystali svým žákům nejrůznější testy, zkoušky, v nichž se měli novici a akolyté pokusit dokázat pochopení a způsobilost.

Švihnutí ho znovu zasáhlo přes ramena. První dvě rány roztrhly roucho a Kaden cítil, jak se mu bič zařezává do holé kůže.

„Je to, co to je,“ odpověděl Tan. „Jestli chceš, říkej tomu zkouška, ale o název tady nejde.“

Kaden potlačil zavrčení. Ať byl Tan jakkoliv výstřední, vyjadřoval se stejně rozčilujícími nesrozumitelnými prohlášeními jako ostatní shinové.

„Na nic jiného si nevzpomínám,“ řekl Kaden. „To je celý saama’an.“

„To není dost,“ prohlásil Tan, ale tentokrát bič nepoužil.

„Je to všechno,“ protestoval Kaden. „Koza, hlava, kaluže krve, dokonce i pár chlupů, uvízlých na kameni. Zkopíroval jsem všechno, co tam bylo.“

Za to ho Tan udeřil. Dvakrát.

„Každý hlupák vidí, co tam je,“ suše odvětil mnich. „I děcko, které se dívá na svět, umí říct, co je před ním. Potřebuješ vidět, co tam není. Potřebuješ se dívat na to, co nemáš před sebou.“

Kaden se pokoušel nějak pochopit smysl těch slov. „To, co zabilo kozu, tam není,“ začal pomalu.

Další rána.

„Jistěže ne. Vyplašils to. Nebo to odešlo samo. Každopádně bys nečekal, že najdeš divoké zvíře, přikrčené nad kořistí, pokud slyšelo nebo ucítilo, že se blíží člověk.“

„Takže hledám něco, co tam mělo být, ale není.“

„Mysli v hlavě. Jazyk používej, když máš co říct.“

Tan doprovodil svá slova dalšími třemi ostrými šlehy. Šrámy potily krev. Kaden cítil, jak mu stéká po zádech, horká, mokrá a lepkavá. Už zažil horší výprasky, ale vždycky za velkou chybu, jako vážný trest, nikdy během prostého rozhovoru. Ignorovat drásavou bolest bylo čím dál těžší a Kaden měl co dělat, aby se soustředil na to, o čem mluvili. Bylo očividné, že ho Tan nepřestane bít jen tak z milosrdenství.

Potřebuješ vidět, co tam není.

Byl to typický shinský nesmysl, ale jako u většiny takových nesmyslů se nejspíš ukáže, že je to pravda.

Kaden si prohlédl saama’an. Všechny části kozy byly zachyceny, dokonce i vnitřnosti, které ležely nakupené v rozbředlých modrobílých provazech pod břichem zvířete. Mozek byl pryč, ale rozbitá lebka byla namalovaná zřetelně, ukazovala, kudy byl vybrán. Co jiného by ještě měl vidět? Stopoval kozu, vešel za ní do průrvy a…

„Stopy,“ řekl a zároveň mu to došlo. „Kde jsou stopy toho, co ji zabilo?“

„To,“ řekl Tan, „je velmi dobrá otázka. Byly tam?“

Kaden se pokoušel rozpomenout. „Nejsem si jistý. Nejsou v saama’anu… ale soustředil jsem se na kozu.“

„Zdá se, že ty tvoje zlaté oči nevidí o nic líp než každé jiné.“

Kaden zamrkal. Nikdy neměl umiala, který by se zmínil o jeho očích – bylo to příliš blízko zmínce o jeho otci a dědickém právu. Shinové byli zcela rovnostářští. Novici byli novici, akolyté byli akolyté a plnoprávní bratři si byli před Prázdným bohem všichni rovni. Kadenovy oči však byly jedinečné. Tan je nazval „zlaté“, ale ve skutečnosti jejich duhovky plály. Jako dítě Kaden hledíval do očí svého otce – očí, které sdíleli všichni annurští císařové – a žasl nad tím, jak se jejich barva zdánlivě mění a hoří. Občas plály jasně jako oheň ve větru; jindy doutnaly temným, rudým žárem. Jeho sestra, Adare, také měla ty oči, ačkoliv její jako kdyby jiskřily a praskaly jako plameny na zelených větvičkách. Adare, jako nejstarší z císařových dětí, jen zřídka upírala jasné oči na své mladší bratry, a pokud ano, byl v nich obvykle záblesk podráždění. Podle rodinné tradice pocházely planoucí oči od samotné Intarry, Paní světla, která před staletími či snad tisíciletími – zdálo se, že si nikdo není příliš jistý kdy přesně – přijala lidskou podobu, aby svedla jednoho z Kadenových předků. Ty oči ho označovaly jako pravého dědice Netesaného trůnu a samotného Annuru, říše, která se rozkládala napříč dvěma kontinenty.

Shinové se o říše pochopitelně nezajímali o nic víc než o Intarru. Paní světla byla jedním ze starých bohů, starší než Meshkent a Maat, dokonce starší než Ananshael, Pán kostí. Na ní záviselo putování slunce po obloze, žár dne i tajemný svit měsíce. A přesto byla podle mnichů jen dítě, batole, které si hraje s ohněm v nezměrném panství prázdnoty, v nekonečné a věčné nicotě, jež byla domovem Prázdného boha. Jednoho dne se Kaden vrátí do Annuru, aby zaujal své právoplatné místo na Netesaném trůnu, ale dokud žil v Ashk’lanu, byl jenom jedním z mnichů, od kterých se čekalo, že budou tvrdě pracovat a poslouchat. Jeho oči ho očividně nechránily před Tanovým surovým výslechem.

„Možná tam byly stopy,“ slabě uzavřel Kaden. „Nejsem si jistý.“

Tan chvíli nic neříkal a Kaden přemýšlel, jestli bude bití pokračovat.

„Mniši na tebe byli příliš měkcí,“ uzavřel nakonec Tan, vyrovnaně, ale tvrdě. „Já takovou chybu neudělám.“

Teprve později, když ležel sám na své pryčně a mělce oddechoval, pokoušeje se ulehčit bolesti v rudých zádech, si Kaden uvědomil, co a jak jeho nový umial řekl: „Mniši.“ Jako by Rampuri Tan nebyl jedním z nich.

4

Dokonce i přes ostře slaný vítr, který vál od moře, těla páchla. Letka Adamana Fanea našla loď na rutinní hlídce přede dvěma dny, s potrhanými, povlávajícími plachtami, zaschlou krví na zábradlí, posádkou rozsekanou na kusy a ponechanou hnít na palubě. Než dorazili kadeti, horké jarní slunce už začalo svou práci, nafukovalo břicha a napínalo kůži na kloubech prstů a lebkách. Mouchy lezly dovnitř a ven ušima mrtvých námořníků, krmily se mezi ochablými rty a zastavovaly se a třely si nožky nad vyschlými očními bulvami.

„Nějaké nápady?“ zeptala se Ha Lin a šťouchla do nejbližšího těla palcem u nohy.

Valyn pokrčil rameny. „Myslím, že útok jezdectva můžeme vyloučit.“

„Velmi užitečné,“ odsekla, rty vyšpulené a mandlové oči skepticky přivřené.

„Kdokoliv to udělal, byli dobří. Podívej se sem.“

Dřepl si a sloupl ztuhlou látku z ošklivé bodné rány těsně pod čtvrtým žebrem. Lin si klekla vedle něj, olízla si malíček a vsunula ho do rány až k druhému kloubu.

Cizinec, který by Ha Lin potkal na ulici, by si ji mohl splést s bezstarostnou kupeckou dcerou na vrcholu ženství: veselá a lehkovážná, s hnědou kůží opálenou dlouhým pobytem na slunci, lesklé vlasy stažené z čela a svázané koženým řemínkem. Měla však oči vojáka. Posledních osm let procházela stejným výcvikem jako Valyn, stejným výcvikem jako všichni kadeti na palubě téhle ke zkáze odsouzené lodi, a kettralové ji už dávno zocelili vůči pohledu na smrt.

Valyn v ní přesto nedokázal nevidět přitažlivou mladou ženu, kterou byla. Vojáci se zpravidla vyhýbali romantickým pletkám na ostrovech. Děvky obou pohlaví byly na Háku laciné a nikdo nestál o milenecké hádky mezi muži a ženami, vycvičenými zabíjet tucty různých způsobů. Valyn se však občas přistihl, jak mu oči při cvičení bloudí k Ha Lin, ke křivce jejích rtů a obrysu postavy pod černým bojovým úborem. Pokoušel se své pohledy skrývat – byly zahanbující a neprofesionální – ale podle lehkého úšklebku, který jí občas utekl, ho nejednou přistihla, jak ji sleduje.

Zdálo se, že jí to nevadí. Občas mu dokonce pohled oplácela, těma svýma troufalýma, odzbrojujícíma očima. Bylo snadné uhodnout, co by se mezi nimi mohlo vyvinout, kdyby vyrůstali někde jinde, někde, kde výcvik nepohlcoval celý život. Samozřejmě, „někde jinde“ by pro Valyna hui’Malkeeniana znamenalo Palác úsvitu, který měl vlastní pravidla a tabu. Jako člen císařské rodiny by ji nemohl milovat o nic víc než teď jako voják.

Zapomeň na to, řekl si pohněvaně. Byl tady, aby se soustředil na výcvik, ne aby trávil ráno sněním o jiných životech.

„Profesionální,“ řekla Lin uznale. Očividně si nevšimla, že se Valyn v myšlenkách zatoulal jinam. Vytáhla prst a otřela si ztvrdlou krev o černý oděv. „Dost hluboko, aby zasáhl ledvinu, ale ne tak hluboko, aby čepel uvázla.“

Valyn přikývl. „Takových je tady hodně, víc, než by se dalo čekat od amatérů.“

Ještě chvíli zkoumal nachovou pohmožděninu, pak se narovnal a zahleděl se za plácající vlny Železného moře. Po vší té krvi bylo příjemné hledět chvíli na neporušenou modř, na širou pláň dopolední oblohy.

„Dost lelkování!“ zařval Adaman Fane a plácl Valyna zezadu po hlavě. Přecházel palubu a překračoval přitom ležící těla, jako by to byla jen ráhna nebo smotky provazu. „Pohněte zadky na záď!“ Statný plešatý cvičitel byl s kettraly už víc než dvacet let a pořád ještě každé ráno plaval podél úžiny k Háku a zase zpátky. Neměl trpělivost s kadety, kteří během jednoho z jeho cvičení jen tak postávali.

Valyn se připojil k ostatním. Všechny je znal, samozřejmě; kettralové byli elitní, ale malá bojová jednotka – ohromní ptáci, které užívali, aby je přenesli za linie nepřítele, nemohli unést víc než pět nebo šest vojáků najednou. Císařství na kettraly spoléhalo, když bylo nutné vykonat misi rychle a tiše; jakékoliv jiné úkoly dostaly obvykle za úkol annurské legie, námořní vojsko nebo loďstvo.

Valynova výcviková skupina čítala dvacet šest členů, z nichž sedm vylétlo s Fanem na opuštěnou loď na ranní cvičení. Byla to podivná posádka: Annick Frencha, štíhlá jako kluk, bledá jako sníh a mlčenlivá jako kámen; Balendin se svým krutým úsměškem a se sokolem, který mu hřadoval na rameni; Talal, vysoký, vážný, s jasnýma očima ve tváři černé jako uhel; Gwenna Sharpe, neskutečně bezstarostná a nevyléčitelně prudká; Sami Yurl, arogantní plavovlasý syn jednoho z nejmocnějších atrepů císařství, s kůží bronzovou jako bůh a s čepelemi nebezpečnými jako zmije. Neměli mnoho společného, kromě toho, že někdo ve velení věřil, že z nich jednoho dne mohou být velice, velice dobří zabijáci. Pokud je předtím nic nezabije.

Všechen trénink, všechny lekce, osm let studia jazyků, demolic, navigačního výcviku a boje se zbraněmi, noci probdělé na stráži, nikdy nekončící fyzické týrání, které mělo zocelit tělo i mysl, to vše směřovalo k jedinému cíli – k Hullově zkoušce. Valyn si vybavoval první den na Qirinských ostrovech, jako by ho měl cejchem vypálený v paměti. Noví rekruti vykročili z lodě přímo do palby kleteb a urážek, mezi nelítostné, hrozivé tváře veteránů, kteří nazývali toto vzdálené souostroví svým domovem a očividně nelibě snášeli jakékoliv vpády, dokonce i když šlo o ty, kdo toužili kráčet v jejich šlépějích. Než stačil udělat dva kroky, kdosi ho udeřil přes tvář a zabořil mu obličej do mokrého, slaného písku, až málem nemohl dýchat.

„Zapište si do hlav tohle,“ zařval kdosi – jeden z velitelů? „Jenom to, že nějakému nekompetentnímu byrokratovi připadalo jako dobrý nápad poslat vás na naše drahé ostrovy, neznamená, že se z vás někdy stanou kettralové. Někteří z vás budou žadonit o smilování, než uplyne týden. Jiné zlomíme během tréninku. Mnozí z vás zemřou, spadnou z ptáků, utopí se v jarních bouřkách, se zoufalým vzlykáním umřou na gangrénu v nějakých mizerných hannanských stojatých vodách. A to je ta jednodušší část! To je zatracená zábava. Ti z vás, kdo budou mít dost štěstí nebo tvrdohlavosti, aby přežili výcvik, budou muset čelit Hullově zkoušce.“

Hullova zkouška. Navzdory osmi letům šeptaných spekulací o ní Valyn ani ostatní kadeti nevěděli o nic víc, než když poprvé dorazili na Qarsh. Vždycky vypadala tak vzdálená, neviditelná jako loď za čarou horizontu. Nikdo na ni nezapomněl, ale bylo možné ji dočasně ignorovat; konec konců, nikdo se nedostal až k Hullově zkoušce, pokud nejdřív nepřežil roky výcviku, které k ní vedly. A přesto, po všech těch letech, je konečně dostihla jako dávno splatný dluh. Ani ne za měsíc si Valyn s ostatními vyslouží plnou hodnost kettralů. Anebo zemřou.

„Možná můžeme začít dnešní ranní přehlídku nekompetentnosti,“ začal Fane a přitáhl tak Valynovu pozornost zpět k přítomnosti, „hodnocením Ha Lin.“ Mávl na ni velkou rukou, ať začne. Bylo to standardní cvičení. Kettralové vždycky tahali kadety na čerstvá bojiště, jejichž průzkum je měl jednak zocelit při pohledu na smrt a jednak měl vybrousit jejich taktické myšlení.

„Byl to noční útok,“ odpověděla Lin rázným, sebejistým hlasem. „Jinak by námořníci na palubě útočníky viděli. Nájezdníci přišli z pravoboku, na zábradlí jsou viditelné rýhy od háků. Když…“

„Sladký ’Shaeli na kůlu,“ skočil jí do řeči Fane a zvedl ruku, aby ji umlčel. „To mi může říct každý z prvního ročníku. Mohl by někdo laskavě říct něco, co není nemravně očividné?“ Rozhlédl se kolem a nakonec upřel oči na Valyna. „Co třeba Jeho nejjasnější Výsost?“

Valyn ten titul nenáviděl. Za prvé ani nebyl správný – navzdory tomu, že je jeho otec císařem, on sám nikdy na Netesaný trůn neusedne – a za druhé byl jeho urozený původ irelevantní. Na ostrovech nebyly žádné společenské vrstvy, žádné zvláštní přednosti nebo výsady. Pokud něco, Valyn spíš pracoval o něco tvrději než ostatní. Už dávno se však naučil, že jakoukoliv stížností se jenom propadne hlouběji do sraček, a právě teď rozhodně nepotřeboval zůstávat ve sračkách o nic déle, a tak se zhluboka nadechl a začal.

„Posádka sotva stihla zjistit, že mají potíže…“

Než mohl dokončit větu, Fane ho uťal odfrknutím a krátkým seknutím rukou.

„Dal jsem vám deset minut, abyste si prohlídli tuhle ’Kentem políbenou herku, a ty z toho vyvodíš jenom to, že to byl náhlý útok? Cos dělal? Stahovals jim prsteny a prohrabával kapsy?“

„Zrovna jsem začínal…“

„A už jsi skončil. A co ty, Yurle?“ zeptal se Fane a ukázal na vysokého plavovlasého mladíka. „Možná dokážeš něčím přispět k vyčerpávající analýze Jeho nejjasnější Výsosti.“

„Dá se toho říct mnoho,“ začal Sami Yurl a střelil po Valynovi spokojeným úšklebkem.

„Ten patolízalský zkurvysyn,“ zasyčela Lin, tak potichu, aby ji slyšel jenom Valyn.

Přestože všichni kadeti podstupovali stejné strádání a mířili ke stejnému cíli, ve skupině byly roztržky. Většina mladých vojáků narukovala se směsicí tužeb bránit říši, vidět svět a létat na ohromných ptácích, ke kterým měli přístup jen kettralové. Pro rolnického syna z planin Sia představovali kettralové neuvěřitelně fantastickou příležitost. Jiní však přicházeli na ostrovy z jiných důvodů – možnost bojovat, způsobovat bolest a zabíjet některé přitahovala stejně jistě, jako láká hnijící maso supy. Navzdory tomu, jak uhlazeně a dobře Sami Yurl vypadal, to byl krutý a podlý bojovník. Na rozdíl od většiny ostatních kadetů jako kdyby nikdy neodložil svou minulost, kráčel ostrovy, jako by čekal, že se mu všichni budou klanět a poníženě šoupat nohama. Bylo by lákavé odbýt ho jen jako rozmazleného, nadutého šlechtického synka, urozeného hlupáka, který se mezi kadety dostal díky penězům nebo rodinným kontaktům. Pravda však byla více pokořující: Yurl byl zdatný, nebezpečný bojovník, s čepelemi to uměl lépe než někteří z hotových kettralů. Během let Valyna mnohokrát krvavě porazil, a pokud měl něco raději než vítězství, bylo to ponižování těch, nad kterými zvítězil.

„K útoku,“ pokračoval Yurl, „došlo před třemi dny, soudě podle teploty vzduchu, počtu much a rozkladu těl. Jak řekla Lin,“ – střelil po ní zlomyslným pohledem – „byl to noční útok; jinak by bylo víc členů posádky ozbrojených. Když piráti udeřili…“

„Piráti?“ zeptal se ostře instruktor.

Yurl pokrčil rameny, otočil se k nejbližší mrtvole a lhostejně odkopl hlavu tak, aby odhalil sečnou ránu, která se táhla od klíční kosti k hrudi. „Rány odpovídají zbraním, které ta chátra používá. Loď je vypleněná. Udeřili na loď a sebrali zboží. Využít děvku a vypadnout – běžný postup.“

Balendin se vtípku zasmál. Lin se naježila a Valyn jí položil ruku na paži, aby ji uklidnil.

„Měli štěstí,“ dodal Yurl, „že na palubě nebyli žádní profesionálové.“ Jeho tón naznačoval, že kdyby byl na palubě on, útočníci by se setkali s úplně jiným přijetím.

Valyn si nebyl tak jistý.

„Tohle neudělali piráti.“

Fane zvedl ježaté obočí. „Světlo říše znovu promluvilo! Jistě nechceš odpočívat na vavřínech potom, cos tak bystře identifikoval ‚překvapivý útok‘. Prosím, osvětli nám to.“

Valyn si jízlivosti nevšímal. Instruktoři kettralů se člověku dokázali dostat pod kůži rychleji než písečná veš. Byla to jedna z vlastností, která z nich dělala dobré instruktory. Kadet, který nedokáže zachovat klid, nejspíš nebude moc dobrý voják, až začnou létat šípy, a Fane byl rozhodně mistrem v tom, jak ostatní vyvést z míry.

„Tahle posádka nebyla obvyklá směs námořníků s několika nájemnými mariňáky k hlídání nákladu,“ začal Valyn. „Tihle muži byli profesionálové.“

Yurl se ušklíbl: „Profesionálové. Jistě. To vysvětluje, proč se tu tak hezky společně válejí po palubě.“

„Už jsi měl šanci otevřít hubu a říct svoje, Yurle,“ řekl Fane. „Teď ji sklapni a uvidíme, jestli tady zlatý chlapec zvládne něco jiného, než si udělat ostudu.“

Valyn potlačil úsměv a než pokračoval, přikývl. „Posádka vypadá docela obyčejně. Tucet mužů, takových, jaké najdete na šalupách jako tahle všude od Anthery až k Pasu. Ale jenom dvě pryčny byly používané. To znamená neustále deset mužů na palubě. Byli připraveni na útok.“ Počkal, až to všem dojde.

„A jejich zbraně. Nevypadají nic moc.“ Z ruky nejbližší mrtvoly vzal čepel, jaké se obvykle používaly na lodích, a zvedl ji na světlo. „Ale tohle je lirská ocel. Jaký kupec by držel na palubě deset mužů, všechny ozbrojené lirskou ocelí?

„Jsem si jistý,“ zavrčel Fane, „že máš v plánu dostat se k závěru, než zapadne slunko.“ Znělo to znuděně, ale Valyn viděl, jak se mu lesknou oči. Něco větřil.

„Říkám jenom to, že jestli byli tihle muži profesionálové, tak ti, kteří vtrhli na palubu a pobili je, nebyli obyčejní drobní piráti.“

„Dobrá,“ odpověděl instruktor a rozhlédl se po shluku kadetů, jestli všichni pochopili. „Dokonce i slepý kůň čas od času trefí do stáje.“

Podle standardů Hnízda se tahle pochybná poznámka počítala jako významná pochvala. Valyn přikývl a potlačil spokojený výraz. Sami Yurl zkroutil rty a zamračil se.

„Deset minut na palubě,“ pokračoval Fane a zlostně si je přeměřil, „a jenom tady císařský mazlíček mi o tomhle mizerném vraku dokázal říct aspoň něco, co stojí za to. Neosedlal jsem k letu sem dva ptáky, jenom abyste si mohli navzájem strkat palce do řiti. Projděte to znovu. Používejte oči. Najděte mi něco, co stojí za vidění.“

Před osmi lety by se Valyn při podobné výtce do hloubi duše styděl. Podobné výsměšné řeči však byly na ostrovech obvyklé. Rázně přikývl směrem k Faneovi a otočil se k Lin.

„Rozdělíme se?“ zeptal se. „Ty zůstaneš nahoře a já znovu projdu podpalubí?“

„Cokoliv pravíš, ó Posvátné světlo říše,“ odpověděla s úšklebkem.

„Dovol, abych ti připomněl,“ řekl Valyn a přivřel oči, „že nejsi tak velká jako Fane.“

Přiložila si ruku k uchu: „Cos to říkal? Znělo to jako… byla to výhrůžka?“

„A navíc jsi jenom holka.“

Na ostrovech Qirin to byla bezvýznamná poznámka, více než třetina vojáků byly ženy. Ostatní imperiální jednotky by se představě smíšených bojových jednotek vysmívaly, ale kettrcalové zvládali neobvyklé situace, situace, ve kterých byly nenápadnost, převleky, klamy a překvapení stejně důležité jako hrubá síla a rychlost. Ale pokud do něho Lin hodlá rýt ohledně jeho původu, měl Valyn v úmyslu jí to pěkně vrátit.

„Nechceš přece, abych tě musel přehnout přes koleno a naplácat ti,“ dodal a zahrozil jí prstem.

„Víš, že nás Shaleel učila, jak rozdrtit varlata?“ odpověděla Lin. „Vlastně je to úplně jednoduché, trochu jako rozlousknout vlašský ořech.“ Rychle otočila a trhla rukou. Valyn sebou cukl.

„Co kdybys zůstala tady nahoře,“ řekl a o dobrý krok couvl, „a já se ujistím, že jsme nepřehlédli nic dole.“

Lin zamyšleně přimhouřila oči. „Teď, když nad tím tak přemýšlím, možná je to spíš jako rozlousknout kaštan…“

Než stačila říct cokoliv dalšího, Valyn odklopil poklop a seskočil dolů.

Podpalubí bylo nízké a šeré. Mezerami mezi prkny paluby dopadalo dovnitř pár proužků světla, ale většinu prostoru halil hluboký, těžký stín. Při podobných bojích většinou nebylo v podpalubí nic moc k vidění a jen pár z ostatních kadetů se sem už podívalo. Přesto se vyplácelo prohlédnout místa, která ostatní pominuli.

Valyn čekal, až se oči přizpůsobí šeru, a potom vyrazil. Pečlivě si vybíral cestu kolem zbloudilých sudů a žoků, zatímco se loď pod ním jemně pohupovala, jak vlny narážely do trupu. Ten, kdo na loď zaútočil, opravdu odvezl většinu nákladu, pokud tu předtím vůbec nějaký náklad byl. Podle razítek na pečetích bylo v sudech, které tu zůstaly, víno ze Sia, ačkoliv většina tohoto zboží mířila spíše kratší cestou přes pevninu do sídelního města. K přepážce bylo ještě připoutáno pár beden a Valyn jednu otevřel nožem u opasku. Žoky bavlny, taky ze Sia. Byl to dobrý náklad, ale nic, po čem by obyčejně šli profesionálové. Zrovna začal otevírat vedlejší bednu, když zaslechl cosi, co znělo jako tiché zasténání.

Bez uvažování tasil jeden ze standardních krátkých mečů, který měl připevněný na zádech.

Zvuk přicházel od přídě, až od palubního odtoku nejvíc vpředu. Faneova letka už měla celou loď prohlédnout, ujistit se, že jsou všichni buď mrtví, nebo zajištění, ještě předtím, než se Valyn se zbytkem kadetů vůbec dostali kamkoliv poblíž. Fane však patřil ke spíše impulzivnějším instruktorům Hnízda, raději se rozháněl mečem, než plížil podpalubím a kontroloval puls. Určitě by se na každého podíval, to ano – ale těžce zraněný muž může napohled klidně vypadat jako mrtvý.

Valyn krátce zvažoval, že zavolá někoho dalšího. Pokud tu někde je ještě živý námořník, bude to Fane chtít okamžitě vědět. Na druhé straně si nebyl jistý, co vlastně slyšel, a nezamlouvala se mu představa, jak huláká na celou skupinu, jen aby pod přídí našli přecházet nějaké zapomenuté dobytče. Rychle se ohlédl přes rameno a plíživě se vydal vpřed, nůž sevřený v ruce a spuštěný u pasu, krátkou čepel jako štít před sebou – standardní postavení pro boj v těsném prostoru.

Muž byl opřený až úplně vpředu o oblouk kýlu, zhroucený v kaluži vlastní krve. Valyn si na okamžik myslel, že muž je mrtvý a zvuk, který předtím slyšel, bylo skřípění vlečného lana o kladku nebo protesty dřevěných prken proti slunci. Pak námořník otevřel oči.

V matném světle zářily, zmatené a ztýrané bolestí.

Valyn udělal půl kroku dopředu, ale pak se zarazil. Nic nepředpokládej. To byla celá první kapitola Hendranovy Taktiky, svazku, který se prakticky každý kettral naučil zpaměti. Vypadalo to, že muž umírá, ale Valyn se držel zpátky.

„Slyšíte mě?“ zeptal se tiše. „Jak těžce jste zraněný?“

Námořník pomalu otáčel očima, jako by hledal zdroj zvuku, než jeho pohled konečně spočinul na Valynovi.

„Vy…“ zasténal, chraplavě a slabě.

Valyn se na něho zahleděl. Nikdy předtím toho muže neviděl, rozhodně ne během let, které strávil na ostrovech, ale námořníkův horečnatý pohled se naplnil poznáním a přibil ho na místo.

„Blouzníte,“ řekl opatrně a naklonil se blíž. Pokud ten muž není profesionální herec, nic nepředstírá. „Kde jste zraněný?“

„Máte ty oči,“ odpověděl slabě námořník.

Valyn ztuhl. Když lidé mluvili o „očích“, obvykle se to týkalo Sanlituna, jeho otce, nebo Kadena, jeho bratra. Ti byli oba požehnáni slavným planoucím pohledem, duhovkami, které je označovaly za dědice samotné Intarry a právoplatné císaře Annuru. Dokonce i jeho starší sestra Adare měla ten pohled, ačkoliv jako žena na Netesaný trůn nikdy neusedne. Když Valyn vyrůstal, hrozně na ty oči žárlil a jednou se dokonce málem oslepil, jak se pokoušel hořící větvičkou zapálit své vlastní duhovky. Pravdou však bylo, že Valynův pohled nebyl o nic méně znepokojivý: černé zornice v duhovkách tmavě hnědých jako uhlíky. Ha Lin říkala, že Kaden má možná v očích oheň, ale Valyn v nich má zbytky po ohni, zalitém vodou.

„Přišli jsme… pro vás,“ trval na svém námořník.

Valyn měl náhle pocit, jako by se mu zatočila hlava a loď jako by se na vlnách rozhoupala zrádněji.

„Proč?“ zeptal se. „Kdo je to ‚my‘?“

„Aedoliani,“ vypravil ze sebe muž. „Poslal nás císař.“

Aedolijská garda. To vysvětlovalo profesionalitu i lirskou ocel. Osobní strážci císaře byli dobře vycvičení i dobře vybavení. Kromě kettralů byli nejproslulejšími vojenskými jednotkami v císařství, muži se železnou vůlí, jejichž věrnost annurskému trůnu byla námětem bájí. Zakladatel jejich řádu, Jarl Genner, nařídil, že se nesmějí ženit, plodit děti ani vlastnit žádný majetek, to všechno proto, aby zajistil bezmeznou oddanost císaři a gardě.

Nic z toho však nevysvětlovalo jejich přítomnost tady, na plachetnici vzdálené tři týdny plavby od sídelního města, všichni umírající nebo už mrtví. Ani to nevysvětlovalo, kdo mohl přepadnout takovou loď a zabít tyhle muže, příslušníky jedné z nejlepších vojenských jednotek na světě. Valyn se krátce ohlédl přes rameno do matného šera podpalubí, ale ti, kdo spoušť způsobili, už byli dávno pryč.

Voják namáhavě lapal po dechu, mluvení mu působilo bolest, ale zaťal zuby a pokračoval: „Spiknutí. Existuje spiknutí. Měli jsme… vzít vás… odsud… chránit vás.“

Valyn se pokoušel to prohlášení pochopit. V Annuru existovalo mnoho hanebných politických proudů, ale kettralové si za výcvikovou základnu a domov zvolili ostrovy Qirin, protože byly stovky mil daleko odevšad. A kromě toho na Qirinských ostrovech sídlili kettralové, ptáci, po kterých se jednotky jmenovaly. Aedolijská garda byla proslulá, ale kettralové legendární. Kdokoliv by plánoval zaútočit na ostrovy, by musel být šílený.

„Počkejte tady,“ začal Valyn, ačkoliv neměl ponětí, kam by ten muž asi šel. „Musím to někomu říct. Faneovi. Velení Hnízda.“

„Ne,“ vyrazil ze sebe Aedolian, odtrhl zakrvácenou ruku z kabátce a natáhl ji k Valynovi. Hlas měl překvapivě silný. „Někdo tady… možná někdo důležitý… k nim patří…“

Slova ho zasáhla jako facka. „Kdo?“ naléhal Valyn. „Kdo k nim patří?“

Voják unaveně zavrtěl hlavou: „Nevím…“

Hlava mu klesla ke straně. Odkudsi zpod kabátce vytryskla jasně rudá krev a pocákala Valyna i okolní palubu slábnoucími sprškami. Tepenné krvácení, uvědomil si Valyn… až na to, že tepenné krvácení zabíjí během minut, ne dnů. Ten muž měl vykrvácet na podlahu dřív, než útočníci proklouzli zpátky přes zábradlí. Přistoupil blíž, opatrně vojákovi rozepnul kabátec a zahleděl se na dlouhou sečnou ránu. Potom se zaměřil na krví zmáčenou ruku, která Aedolianovi bezvládně klesla do klína.

„To není možné…“ zašeptal si pro sebe. A přece byl důkaz očividný.

Muž si předtím držel vlastní tepnu, silou si zabořil prsty skrz prosakující ránu, nahmatal kluzkou tepnu a stiskem ji uzavřel. Bylo to možné – Ellen Finchová jim tuto techniku popsala při zdravotnickém výcviku – ale dokonce i Finchová tvrdila, že v takovém stavu lze se štěstím vydržet den. Aedolian žil téměř tři dny, čekal, až někdo přijde a modlil se k tomu z bohů, kterému důvěřoval, k bohu, který ho pořádně podvedl.

Valyn přiložil muži prsty na krk. Puls zakolísal, zeslábl a zmizel. Natáhl ruku, aby mu zavřel oči, když ho náhle prudce zvedl Faneův hlasitý výkřik.

„Kadeti na palubu! Přilétá pták!“

Sotva Valyn odstrčil poklop, prořízly ranní vzduch ostré skřeky. Toužil někomu říct, co právě slyšel, ale v uších mu znělo vojákovo varování: Někdo tady k nim patří. Právě teď si vůbec nebyl jistý, jestli by to mohl komukoliv říct: všechny oči se upíraly k obloze a hleděly na kettrala, který nad nimi kroužil a tmavými křídly stínil slunce.

Ani po osmi letech na ostrovech, osmi letech, kdy se na mohutných ptácích učili létat, bojovat a seskakovat z nich, Valyn pořád nebyl v jejich přítomnosti úplně klidný. Pokud se kroniky nemýlily, byli kettralové starší než lidé, dokonce starší než csestriim a nevariim, pozůstatky časů, kdy po zemi kráčeli bohové a netvoři. Přestože je lidé nalezli a zdánlivě vycvičili, Valyn v tmavých, vodnatých ptačích očích nikdy neviděl nic krotkého. Teď, když stál na odkryté palubě, zatímco jim ohromný tvor kroužil nad hlavami, měl Valyn pocit, že chápe hrůzu myši, přistižené uprostřed čerstvě posečeného pole, když se do vzduchu vznese sokol.

„Vypadá to na Blechova ptáka,“ řekl Fane, který si stínil oči rukou. „I když teda nemám ponětí, co dělá až tady.“

Obyčejně by byl Valyn zvědavý. Přestože se i Blecha podílel na výcviku kadetů, byl jedním z nejnebezpečnějších vojáků ze smrtící sbírky Hnízda a většinu času trávil na misích na severovýchodě, v krutých Krvavých Městech, proti Urgulu, nebo na jihu, kde kmeny z džungle neustále tlačily na Pas. Jeho příchod uprostřed prachobyčejného cvičení byl neobvyklý, pokud ne bezprecedentní. Podobná překvapení však pomáhala oživit výcvik, i když Valynovi po setkání s Aedolianem připadal černý pták jako zlověstné znamení a znovu se rozhlédl po kadetech na palubě. Pokud voják nelhal, byly na ostrovech ve hře temné síly, a jestli se Valyn mezi kettraly něco naučil, pak to, že překvapení jsou bezpečná, jen když je člověk jejich strůjcem.

Pták bez varování složil křídla pevně k tělu, v plné délce sedmnácti stop, a jako kopí se z oblohy řítil dolů k lodi. Valyn s ostatními kadety užasle hleděli. Všichni kettralové dokázali nasedat a sesedat za letu; ptáci by nebyli moc užiteční, kdyby nebylo možné dostat se na ně a z nich. Ale tohle? Nikdy žádného neviděl blížit se tak rychle.

„To nemůže…“ vydechla Lin vedle něj a v hrůze vrtěla hlavou. „Prostě není možné…“

Pták už byl nad nimi. Prudký vítr rozvířil trosky a málem srazil Valyna na zem. Když si zaclonil oči, zahlédl, jak se paluby dotýkají ptačí pařáty, jakási postava v černém oděvu kettralů sklouzává z postroje, seskakuje do kotoulu na prkna a hladce se přetáčí na nohy. Než stačil poryv větru utichnout, byl pták pryč, plachtil nízko nad vlnami na severu a Blecha byl tady.

Nevypadal příliš jako voják. Zatímco Adaman Fane byl vysoký muž s býčí konstitucí, Blecha byl malý a šlachovitý, s dehtově černou kůží poďobanou jakousi dětskou nemocí a s chmýřím šedých vlasů, které mu vlály kolem hlavy jako kouř. Seskok však byl připomínkou, čeho jsou tento muž a jeho letka schopni. Nikdo jiný takto neseskakoval, žádný z ostatních kadetů a instruktorů, ani Adaman Fane – a na plující loď! Kdyby se Valyn pokusil o něco podobného do vody, se štěstím by vyvázl bez toho, aby si polámal všechna žebra. Na kymácející se palubu… na to zapomeňte! Vždycky si myslel, že ostatní kettralové trochu přehánějí, když tvrdí, že má Blecha odlétáno víc než tisíc úspěšných misí, ale tohle…

„To bylo netypicky okázalé,“ řekl Fane s pozdviženým obočím.

Blecha se zazubil. „Omlouvám se. Poslalo mě velitelství.“

„A chtěli, ať je to fofrem.“

Menší muž přikývl. Rozhlédl se po shromážděných kadetech, na okamžik jako by se pohledem zarazil u Valyna, potom přehlédl zbytek a znovu se obrátil na Fanea. „Ty a tvoje letka máte být co nejdřív ve vzduchu. Už včera, jestli to zvládnete. Poletíte za mnou na sever. Sendřina letka už je na cestě.“

„Tři letky?“ zeptal se Fane a zazubil se. „To zní napínavě. Kam míříme?“

„Do Annuru,“ odpověděl Blecha. Zdálo se, že nesdílí Faneovo nadšení. „Císař je mrtvý.“

5

Císař je mrtvý.

Ta slova uvázla Valynovi v mozku jako kost a dokonce i teď, hodiny po tom, co Blecha přistál v bouři větru a křídel, ho nemilosrdně bodala. Zdálo se to nemožné, jako slyšet, že oceán vyschl nebo země pukla vedví. Sanlitunova smrt byla pro říši tragédií, samozřejmě – císař jim poskytl desítky let stabilní, uměřené vlády – ale během větší části letu zpět na Qirinské ostrovy dokázal Valyn myslet jen na drobné, zdánlivě bezvýznamné vzpomínky: otec držící uzdu, když se syn učil jezdit na svém prvním koni, otec, který na něho mrkal během nudné státní večeře, když si myslel, že se nikdo jiný nedívá, otec bojující se svými syny levou rukou, aby jim mohl poskytnout pomíjivou iluzi úspěchu… Na Qirinských ostrovech bude slavnostní obřad jako všude jinde, truchlení nad smrtí císaře, ale Valyn neměl nikoho, s kým by truchlil nad ztrátou člověka.

Nebyl si ani jistý, jak jeho otec zemřel. „Šlo o nějakou zradu.“ Víc mu Blecha nemohl nebo nechtěl říct. To byly běžné kettralské nesmysly; instruktoři trvali na tom, aby se jejich žáci naučili zpaměti kdeco o říši, počínaje cenou pšenice ve Svobodném Přístavu a konče délkou veleknězova ptáka, ale když došlo na probíhající operace, nedala se z nich vypáčit přímá odpověď. Tu a tam některý z veteránů hodil kadetům pár drobků – jméno, místo, strašlivý detail, právě tolik, aby přiživil jejich hlad, ale neuspokojil ho. Hnízdo tomu říkalo „utajení mise“, ačkoliv Valyn neměl ponětí, jakého utajení je potřeba na mizerném ’Kentem políbeném ostrově s obyvatelstvem v zajetí. Už se s tímhle přístupem víceméně smířil, ale tohle byla smrt jeho vlastního otce a nevědomost ho drásala jako ostrý trn pod kůží. Znamenala zrada jed? Nůž v zádech? „Nehodu“ v Paláci úsvitu? Řeklo by se, že být Sanlitunův syn bude něco znamenat, ale na ostrovech nebyl Valyn císařovým synem. Byl stejný kadet jako ostatní. Dozvěděl se to, co se dozvěděli oni, a nic víc. Když jim Blecha poprvé sdělil tu zprávu, myslel si Valyn, že ho má možná letka odnést zpět do Annuru, k přípravám na pohřeb. Než však mohl položit otázku, proťal jeho zmatek a hrůzu hlas Adamana Fanea.

„A ty, ó Světlo říše,“ zavrčel instruktor a hrubě strčil Valyna do ramene, „nemysli si, že to pro tebe bude znamenat nějakou dovolenou. Lidi umírají pořád. Raději si to natluč do svojí tvrdé palice. Jestli máš mít aspoň mizernou šanci přežít Hullovu zkoušku, doporučil bych ti, abys dnes v noci věnoval otci hodinku vzpomínání, a pak pokračoval ve výcviku.“

A tak, zatímco Blecha, Fane a tucet dalších kettralů letěli na severozápad k Annuru, Valyn spolu s hrstkou ostatních kadetů seděl připoutaný řemeny ke spárům jiného ptáka, mířícího na jih, zpátky k ostrovům. S větrem v obličeji a údery velkých křídel shora bylo téměř nemožné mluvit a Valyn byl za tu iluzi samoty vděčný. Blecha přišel a zase zmizel tak rychle… sdělil svou zprávu bez úvodu, až měl Valyn stále pocit, jako by ho důležitost těch slov ještě pořád úplně nezasáhla.

Císař je mrtvý.

Znovu ta slova vyzkoušel, jako by mohl jejich pravdivost cítit v hrdle, ochutnat na jazyku. Aedolijská garda měla otci zajistit bezpečí, ale garda nemohla být všude, nemohla ho ubránit proti všem hrozbám.

Vynikající šermíř, napsal Hendran, perfektní taktik, jedinečný generál. Ti všichni působí nezranitelně, dokud se proti nim neobrátí štěstí. Nemylte se – postavte muže do cesty smrti dostatečně opakovaně a jeho štěstí se obrátí.

Samozřejmě, Sanlitun nezemřel na zatracenou smůlu. Blecha řekl „zrada“, což znamenalo, že někdo – pravděpodobně skupina lidí – se spikl, aby císaře zradil a zavraždil. Což Valyna přivedlo zpět k Aedolianovi, kterého před několika hodinami našel v podpalubí lodi. Nebylo třeba mistra špeha nebo vojenského génia, aby bylo jasné, že ohrožení Valynova života je spojeno s vraždou samotného císaře. Vlastně to vypadalo, jako by probíhal tichý převrat, systematická likvidace celého rodu Malkeenianů. Sanlitun ho musel odhalit ještě před smrtí, musel vyslat loď plnou Aedolianů, aby zachránila a bránila jeho syna, ale plán ztroskotal a Sanlituna to, co věděl, nezachránilo. Někdo chtěl zlikvidovat rod Malkeenianů a dařilo se mu to. Někdo půjde po Valynovi, a nejenom po něm, ale i po Kadenovi. Dokonce i Adare může být v nebezpečí, ačkoliv jako žena nemůže usednout na Netesaný trůn. Ten prostý fakt, který ji jako dítě tolik dráždil, jí možná zachránil život. Valyn v to doufal.

Svatý Hulle, pomyslel si Valyn zachmuřeně. Přestože ho děsila představa ukrytých vrahů, kteří ho honí po Qirinských ostrovech, Kadenova situace byla daleko horší. Kaden, ne Valyn, má zlaté oči. Kaden, ne Valyn, je dědic trůnu, je teď císař. A Kaden, ne Valyn, je sám v nějakém dalekém klášteře, nevycvičený, nehlídaný a nevarovaný.

Nahoře nad ním Laith, letec, připoutaný na kettralově hřbetě důmyslným postrojem, pobídl ptáka k prudkému obratu. Valyn se rozhlédl a uviděl Gwennu, jak ho sleduje ze svého místa na druhém pařátu a rusé vlasy jí vlají kolem hlavy jako plameny. Ze všech kadetů vypadala Gwenna nejobyčejněji, spíše jako dcera nějakého sládka než jako elitní elitní voják – samá piha a bledá tvář spálená sluncem, kudrnaté vlasy a ženské křivky, které standardní černá uniforma nijak nezakrývala. Vypadala jako sládkova dcera, ale byla tou nejzlostnější osobou na ostrovech.

Rty měla otočené dolů; buď to mělo být zamračení, nebo soucitný výraz, u ní těžko říct. Mohla by k nim patřit? přemítal Valyn. Zdálo se absurdní, že by spiknutí na vysoké úrovni, usilující o svržení nejmocnější rodiny světa, zahrnovalo kadeta, který ještě ani nepošel zkouškou. V Gwenniných zelených očích však byla prudkost, kterou bylo těžké pochopit. Valyn neměl ponětí, jak dlouho ho sledovala, ale když se na ni podíval, ukázala na přezku, poutající jeho postroj k silné, šupinaté ptačí noze. Podíval se dolů a zděšeně zjistil, že pojistku řádně nedopnul. Kdyby pták prudce zastavil, strhlo by ho to z pařátu a shodilo tisíc stop dolů, vstříc smrti na vlnách.

Ty zatracený idiote, řekl si v duchu, pevně kůži přitáhl a krátce kývl na Gwennu. Nikdo tě nebude muset zabíjet, jestli se jim o to postaráš osobně. S námahou se přinutil potlačit obavy. Ať bylo v běhu jakékoliv spiknutí, nemohl ho zneškodňovat, zatímco tu visel v postroji. Připoutaný k ptákovi nemohl nic než odpočívat. Pokusil se usadit ve výstroji, dovolit unaveným svalům, aby se na chvíli uvolnily, a najít něco z klidu, který obvykle cítil, když se vznášel nad vlnami.

Na úrovni mořské hladiny už by bylo horko a vlhko, ten den, kdy se člověku lepí košile na záda a jílec meče klouže ve zpocené dlani, Laith však držel ptáka o tisíc kroků výš, kde slunce hřálo, ale nepálilo, a ohromná rozepjatá křídla poskytovala Valynovi, Gwenně a dvěma dalším kadetům, připoutaným a balancujícím na mohutných pařátech, spoustu stínu. Valyn se pokusil zavřít oči, ale nebylo to k ničemu. Jeho mysl zaplnily obrazy otcovy tváře. Nebo to byla Kadenova tvář? Viděl jen zlaté duhovky, které divoce plály, ale pak se oční důlky zalily krví a oheň uhasily.

Potřásl hlavou, aby ty vidiny zahnal, otevřel oči a znovu zkontroloval nůž za opaskem, krátké čepele a přezku, znovu a znovu si procházel obvyklý letecký seznam. Uvědomil si, že ho Gwenna pořád sleduje; přinutil ruce ke klidu a přenesl pozornost na zem a moře, které se pod ním pohybovaly.

Teď už viděl větší část Qirinu, štíhlý řetěz, táhnoucí se napříč vlnami jako náhrdelník z ostrovů. Qarsh, největší ze souostroví, byl jen kousek jižně a Valyn viděl písčité pláže, hustý porost mangrovníků, prašné vápencové útesy a nejrůznější stavby, které patřily k velitelství Hnízda – kasárna, jídelny, cvičiště, skladiště – všechno tak zřetelné jako linky zakreslené inkoustem na mapě. V přístavu se kolébalo na kotvě jen několik lodí, kupecká keč a dvě šalupy, a skoro přímo pod ním si prořezával cestu vlnami štíhlý kutr a mířil k přístavišti.

Qarsh byl Valynovým domovem – nejen dlouhá, nízká kasárna, která posledních osm let sdílel s pětadvaceti dalšími kadety, nebo jídelna, kde jedl, vyčerpaný a otupělý po celodenním tréninku, ale celý ostrov, od skalnatých ostrohů až po toky, které se vinuly mezi mangrovníky. Důvěrně to tady znal, uklidňujícím způsobem, jakým nikdy neznal Palác úsvitu. Ostrovy byly jeho. Až dosud.

Po Aedolianově varování a otcově smrti vypadalo malé souostroví nějak jinak, cizí, zrádné, obtěžkané hrozbou. Na jedné z lodí v přístavu mohli být muži, kteří přepadli loď a povraždili posádku. Někdo v kasárnách nebo v jídelně, někdo, s kým se tisíckrát setkal na cvičišti nebo vedle koho dřel ve skladišti, ho možná plánuje zabít. Tyhle vinuté kamenité stezky poskytovaly až příliš mnoho osamělých míst, příliš mnoho zákrut a odboček, kde mohl člověk zmizet, aniž by kdokoliv něco tušil, a kettralský výcvik dával tisíce příležitostí k „nehodám“ – nepovedené seskoky, poškozenou výstroj, ostré kusy oceli – kamkoliv se člověk podíval. Během jediného rána se jeho domov proměnil v past.

Pták přelétl nad širokým přistávacím polem západně od přístavu a Valyn seskočil z pařátu. Na okraji pole čekal hlouček jeho vrstevníků. Jak se k nim blížil, někteří nešikovně přejížděli prsty po nožích za opasky, zatímco jiní si ho otevřeně prohlíželi. Mezi kettraly se zprávy šířily rychle.

Jako první k němu vykročil Gent Herren a potřásl těžkou hlavou. „Jaká smůla,“ zabručel a natáhl ruku jako palcát. Mohutný kadet byl nejméně o stopu vyšší než Valyn a šířka ramen tomu odpovídala. Vypadal jako medvěd – kudrnaté hnědé chlupy na pažích a hrudi pod sebou ukrývaly bledou kůži – a obvykle působil asi tak krotce jako medvěd, ale teď byl poněkud zaražený. „Tvůj otec byl dobrý vůdce,“ pokračoval, jako by si nebyl jistý co říct.

„Je to ztráta pro říši,“ dodal Talal. Talal byl lích a jako většina líchů se obvykle držel stranou od ostatních. Přesto s Valynem během let spolupracovali při několika tréninkových cvičeních a Valyn se mu naučil opatrně důvěřovat, navzdory jeho podivné a nečisté moci. Talal nosil kromě černé celou sestavu třpytivých náramků, pásků a prstenů a uši měl propíchané cvočky a kroužky. Na jiném muži by takové ozdoby ukazovaly na pýchu a povrchnost; na Talalovi byl jejich lesk a třpyt asi tak lehkovážný jako odlesky na čepeli zabijáka. „Mají tušení, co se stalo?“ zeptal se tiše.

„Ne,“ odpověděl Valyn. „Nevím. Zrada. Nic víc mi neřekli.“

Gent bouchl klouby prstů o masitou dlaň. „Fane a Blecha ty mizerný ’Kentem políbený bastardy najdou. Najdou je a vyřídí to s nima.“

Valyn váhavě přikývl. Byla to lákavá představa – letka kettralů odhalí spiklence, vymlátí z nich pravdu a pak je popraví uprostřed annurské Cesty bohů. Otce by to nevrátilo, ale vykonaná spravedlnost přinášela vlastní chladnou satisfakci a Valynovi by se spalo lépe, kdyby vrahové viseli. Pokud to tedy bude tak snadné, pomyslel si zachmuřeně. Tvrdý, realistický hlas v hlavě mu říkal, že nebude.

„Raději si dávej lepší pozor na svoje zatracený přezky,“ vložila se do jejich rozhovoru Gwenna. Zelené oči se jí leskly vzteky. Opřela prst doprostřed Valynovy hrudi a zabořila mu nehet do hrudní kosti. „Málem jsi skončil uprostřed vody.“

„Já vím,“ odpověděl Valyn, ale odmítl couvnout.

„Zrovna zjistil, že mu zavraždili otce,“ namítl Gent.

„Ach, chudáček,“ odsekla Gwenna. „Co ho takhle uložit do postele a týden mu dávat po lžičkách teplý mlíko?“

„Gwenno,“ začal Talal a natáhl ruku, aby ji uklidnil, „není třeba…“

„Je to zatraceně třeba,“ odpověděla jedovatě. „Když udělá chybu, protože má hlavu v oblacích, může ho to zabít. Může to zabít někoho jiného.“

„Nech to být, Gwenno,“ zaduněl Gent hlasem výhružným jako vzdálená lavina.

Gwenna si nevšímala ani jednoho a upřela zelené oči na Valyna. „Jestli tě ještě jednou načapám při něčem takovém, nahlásím to. Nahlásím to rovnou Rallenovi. Rozumíš?“

Valyn se jí zpříma zahleděl do očí. „Cením si toho, že sis všimla té přezky. Možná jsi mi zachránila život. Ale opustil jsem mámu před osmi lety, když jsem vyplul k ostrovům, a nepotřebuju, abys na sebe brala její roli.“

Našpulila rty, jako by se o tom hodlala přít. Valyn couvl o půl kroku, přesunul váhu a vytáhl ruku zpoza opasku. Kettralové byli popudlivá cháska a hádky, dokonce i drobné spory, často končily ránami. Neměl ponětí, proč se Gwenna tak vzteká, ale už viděl, jak se rozmáchla na jiné kadety, a nehodlal se nechat zaskočit. Na pevnině bylo plno hlupáků, kteří by se ušklíbali, kdyby jim nějaká žena vyhrožovala pěstí – ale na pevnině nebyly ženy cvičené, aby člověku rozdrtily průdušnici nebo vydloubly oko. Po chvilce napětí však Gwenna potřásla hlavou, zavrčela cosi o „zasrané neschopnosti“ a odpochodovala ke kasárnám.

Ticho, které zavládlo, přerušil až Gent. Jeho hlas zněl, jako když se ze svahu kutálí pytel kamení: „Řek bych, že je na tebe sladká.“

Valyn se drsně zasmál: „Povím ti jednu věc. Jestli ji po zkoušce přidělí do mojí letky, máte oba svolení uškrtit mě ve spánku.“

„Možná by bylo lepší uškrtit ji,“ podotkla Ha Lin. Přistála s druhým ptákem a musela se k nim připojit, právě když Gwenna předváděla svůj dramatický odchod. „To je obvyklý postup, víš, Vale? Nepřítel mrtvý. Ty živý. Tyhle věci? Možná jsi posledních pár let nedával dost pozor.“

„Gwenna není nepřítel,“ namítl Talal.

„Kdepak,“ řekla Lin, „je to zatracená kočka.“

Valyn zjistil, že se usmívá. „Jsem v pohodě, pokud se nepokusí strčit ty svoje ohňostroje moc blízko a zapálit doutnák.“

„Muž chce zemřít s nedotčenými údy a důstojností,“ souhlasil Gent. „Probodnutý. Otrávený. Utopený. To jsou pěkné způsoby…“ Když si uvědomil, co říká, odmlčel se. „Promiň, Vale. Jsem pitomec…“

Valyn odbyl omluvu mávnutím ruky. „Nelam si s tím hlavu. Nemusíš přestat mluvit o práci jenom proto, že je můj otec mrtvý.“

„A co tvůj bratr?“ zeptal se Talal. „Je v bezpečí?“

Valyn se na lícha ostře zadíval. Vzhledem k okolnostem se ta otázka nabízela, ale nepříjemně vystihovala Valynovy vlastní obavy. Snaží se z něho Talal dostat informace?

„Jasně, že je v bezpečí,“ odpověděl Gent. „Někde v prdeli známého světa. Kdo by ho tam zabíjel? Jiný mnich?“

Talal zavrtěl hlavou. „Někdo zradil Sanlituna. Jestli dokázali zabít jednoho císaře, můžou zabít i druhého.“

„Než by se kdokoliv dostal do Kostěných hor, trvalo by to větší část léta, i kdyby odjel už včera na rychlém koni,“ vložila se do hovoru Lin a položila Valynovi ruku na rameno. „Kaden – měla bych říct císař – bude v pořádku.“

„Pokud někdo nevyrazil na rychlém koni už před pár měsíci,“ namítl Valyn. Bylo to k zbláznění, nevědět, co přesně se otci stalo. Uvědomil si, že zatíná pěsti, a s velkým úsilím uvolnil prsty.

„Vale,“ odpověděla Lin, „mluvíš tak, že celá ta záležitost zní jako nějaké rozsáhlé spiknutí.“

„Nejspíš to byl jenom nějaký nespokojený idiot se sebevražednými sklony,“ dodal Gent.

Rozsáhlé spiknutí. Přesně něco takového naznačil ten Aedolian.

„Musím mluvit s Rallenem,“ řekl Valyn.

Lin zvedla obočí: „S tím pytlem hoven?“

„Je to mistr kadetů.“

„To mi nepřipomínej,“ odfrkla si.

„To znamená, že rozhoduje, kdo opustí ostrovy. A kdy. A proč.“

„Bereš si volno?“

„Mohl bych být v Kostěných horách ani ne za týden. Někdo musí dát vědět Kadenovi.“

Lin se na něho nevěřícně zadívala a potom našpulila rty: „Tak to hodně štěstí.“

*

Vzhledem ke všem mýtům a bájím, které to místo obklopovaly, nevypadala hlavní budova velitelství kettralů – Hnízdo – nijak výjimečně. Za prvé, navzdory jménu nečněla dramaticky na útesu – ve skutečnosti dřepěla na rovném kousku země pár set stop od přístavu. Dokonce to ani nebyla pevnost. Když jste žili na ostrově, tisíc mil od nejbližšího pobřeží, a hlídala vás jediná vzdušná bojová síla na světě, nebylo opevnění příliš k užitku. Místo toho vedlo pár schodů do dlouhé nízké kamenné budovy, otočené k nádvoří. Klidně to mohly být stáje nějakého venkovského šlechtice nebo skladiště dobře prosperujícího kupce. A přesto byla tato nevýrazná budova místem, kde muži a ženy z Hnízda činili rozhodnutí a vydávali rozkazy, které svrhávaly krále a podvracely říše.

Valyn vyšel po schodech, aniž si to vůbec uvědomil, úderem pěsti otevřel dveře a vrazil do kamenné chodby. Boty bušily o kamennou dlažbu. Chodbu lemovala řada dveří z týkového dřeva; nebyly tu žádné jmenovky, žádné směrovky pro nově příchozího. Ten, kdo nevěděl, kde najít osobu, kterou hledá, do téhle budovy nepatřil. Valyn se zastavil před kanceláří Jakoba Rallena, mistra kadetů. Bylo zvykem klepat, ale Valyn neměl náladu na zvyklosti.

Rallen byl jedním z mála lidí na ostrovech, kteří postrádali vražedný vzhled kettralů. Vlastně skoro vůbec nevypadal jako voják. Ostrá korálková očka a zpocené lysé temeno by se lépe hodily k nějakému nižšímu úředníkovi než k válečníkovi a Valyn si myslel, že kromě krátkého nože, který nosili za opaskem všichni kettralové, nevzal aspoň patnáct let do ruky žádnou zbraň. Samozřejmě chodil v černé jako všichni ostatní, ale byl obrostlý tukem, a když se postavil, břicho mu nechutně přetékalo přes opasek. Nejspíš proto nevstává, pomyslel si Valyn, zatímco stál v pozoru a nutil se čekat, až muž vzhlédne od pergamenu, rozloženém před ním.

Rallen zvedl tlustý prst. „Vyrušuješ mě od velmi důležité záležitosti,“ zahučel s očima upřenýma na čísla před sebou, „takže budeš muset počkat.“

Záležitost nevypadala nijak zvlášť důležitě – několik listů se skvrnami od tuku vedle zpola vyjedeného talíře s kuřetem – ale Rallen rád nutil lidi čekat. Zdálo se, že mu předvádění moci činí téměř takové potěšení jako nacpávání si tváří jídlem.

Valyn se zhluboka nadechl. Nejméně po tisící se pokusil vydolovat v sobě špetku soucitu s tímhle mužem. Konec konců, Rallen si nevybral, že se stane neužitečným mrzákem. Vlastně kdysi složil Hullovu zkoušku, létal na mise – nebo aspoň na jednu misi. Polámal si nohu při jakémsi nočním seskoku a od té doby nedokázal chodit bez pomoci hole. Byla to mizerná karta pro někoho, kdo osm let trénoval, a tenhle muž ji nevzal moc dobře. Vypadalo to, že nesnáší všechny, kdo měli víc štěstí než on, což posunulo Valyna s jeho královským jménem a přepychovým dětstvím do čela žebříčku.

Valyn by se nedopočítal, kolikrát dostal službu na latrínách, třetí hlídku nebo úklid stájí kvůli nepatrným porušením okrajových předpisů. Bylo by mnohem snadnější Rallena litovat, kdyby z něj někdo neudělal mistra kadetů. Valyna ta volba nejdřív mátla. Proč by někdo svěřoval velení nemotornému, nedisciplinovanému člověku, který už má to lepší za sebou, obzvlášť, když nemá ani žádné zkušenosti z boje? Po několika letech na ostrově si však myslel, že to začíná chápat. Výcvik kettralů nebyl jen o boji. Šlo i o jednání s lidmi, o zachování klidu v obtížných situacích. Nikdo to samozřejmě nikdy neřekl, ale Valyn začínal mít podezření, že je Rallen součástí výcviku. Znovu se nadechl a čekal.

„Aha,“ řekl muž, když konečně zvedl oči od pergamenu. „Valyn. Upřímnou soustrast.“

Zněl asi tak soustrastně jako řezník nad kusy masa, ale Valyn přikývl. „Děkuji.“

„Jen doufám,“ pokračoval muž a našpulil rty, „že tady nejsi, abys kvůli tomu žadonil o nějaké… úlevy v tréninku. Kettral zůstává kettralem, i když ho zasáhne tragédie.“

„Nepřišel jsem žadonit, pane,“ odpověděl Valyn a pokoušel se přitom udržet na uzdě svůj temperament, „přišel jsem s žádostí.“

„Ach, samozřejmě! Jak jsem byl hloupý. Velký Valyn hui’Malkeenian by nikdy nežadonil. Nejspíš máš otroky, kteří žadoní za tebe, co?“

„O nic víc než vy, pane.“

Rallen přivřel oči: „Co to má znamenat? Nebudu ve své kanceláři tolerovat žádné móresy, bez ohledu na tvou situaci…“

„Žádné móresy, pane. Jen žádost.“

„No?“ zeptal se muž a mávl rukou, jako by celou dobu čekal, až se Valyn vymáčkne. „Předložíš ji tedy, nebo budeš dál plýtvat mým i svým časem?“

Valyn zaváhal, ale pak do toho skočil rovnýma nohama. „Chci vzít ptáka na sever. Z ostrovů. Do Ashk’lanu. Kaden nebude vědět o smrti našeho otce. Mohl by být v nebezpečí.“

Rallen chviličku jen zíral, oči v tlusté tváři vyvalené. Pak se zalomil smíchem – dunivým, nemilosrdným, jízlivým smíchem.

„Ty chceš…“ vymáčkl ze sebe mezi nádechy, „… vzít ptáka. To je skvělé. Opravdu skvělé. Všichni ostatní kadeti na ostrově trénují na Hullovu zkoušku, trénují, aby se stali skutečnými kettraly, a ty chceš… prostě ji přeskočit! Opravdu jsi synem císaře!“

„Není to pro mne, pane,“ procedil Valyn. „Mám starost o bratra.“

„Ach, samozřejmě. A samozřejmě ty jsi ten, kdo se k tomu nejvíc hodí, co? Císař má celou Aedolijskou gardu, muže vycvičené k jedinému účelu – aby ho střežili – ale ty si myslíš, že nezkušený kadet, který ještě ani nesložil zkoušku, se o všechno postará? Velitele v Annuru to nejspíš ani nenapadlo, že? Ani si neuvědomili, jak dobrý doopravdy jsi!“

Valyn ve skutečnosti nečekal, že by mu dovolili vzít ptáka, ale za zkoušku nic nedal. Aspoň si připravil půdu pro skutečnou žádost. „Tak ne já, ale některá ze zavedených letek. Nějaká zkušená letka. Třeba Blecha…“

Rallen ho mávnutím ruky umlčel. „Blecha je na severu s Fanem a půl tuctem dalších letek, pokoušejí se zjistit, co se, u Shaela, vlastně stalo. Kromě toho tohle není práce kettralů. Jak jsem ti právě řekl, císař, kéž jsou dny jeho života jasné, má k ochraně Aedolijskou gardu. Tady na ostrovech se učíte – ti z vás, kteří se to dokážou naučit – jak lidi zabíjet, ne jak je udržet naživu. Císař bude v pořádku. Není to tvoje starost – a vlastně ani moje.“

„Ale, pane…“ začal Valyn.

„Ne,“ řekl Rallen.

„Možná kdybych mohl mluvit s Daveen Shaleel…“

„Shaleel s tebou mluvit nebude.“

„Snad kdybyste se za mě přimluvil…“

„Mám jinou práci než dělat poslíčka rozmazlenému císařskému synovi.“

„Vidím,“ odsekl Valyn a zahleděl se na zbytky kuřete. „Oběd je priorita.“

Rallen zpola zvedl tělo ze židle a naklonil se nad stůl, obličej rudý vzteky. „Sklapni, kadete!“

Valyn to přehnal. Věděl to už ve chvíli, kdy měl ta slova na jazyku, ale přesto se nedokázal přinutit, aby je polkl.

„Myslíš si,“ pokračoval Rallen a oddychoval tak prudce, až se Valyn obával, že to s ním praští, „že jenom proto, že jsi císařův syn, máš právo sem nakráčet a něco požadovat? To si myslíš?“

„Ne, pane,“ řekl Valyn, pokoušeje se změnit kurs.

„Tohle není tvoje místo. Není to tvoje místo, abys soudil. Ani abys zpochybňoval. Poslušnost, kadete. To se od tebe žádá.“

Valyn zaskřípal zuby a přikývl. Kdyby měl na vybranou, předložil by svou žádost přímo Shaleel. Byla velitelkou všech operací v severovýchodním Vashi, což znamenalo, že koordinovala všechno, co kettralové dělali v jedné z nejproblematičtějších částí světa. Byla také jedním z nejtvrdších a nejchytřejších vojáků na ostrovech. Naneštěstí – navzdory všem výstřednostem, které mezi kettraly panovaly – byla jejich posloupnost velení stejně nedotknutelná jako u kteréhokoliv jiného annurského vojenského útvaru. Kdyby se Valyn pokusil obejít mistra kadetů a vtrhl přímo do Shaleeliny operační místnosti, drhl by latríny, dřív než by stačil odříkat vojenské krédo. A kromě toho mu zněla v uších slova mrtvého Aedoliana: Někdo tady… možná někdo důležitý… k nim patří.

„Omlouvám se, pane,“ řekl a pokoušel se, aby to znělo co nejsmířlivěji. „Mé místo je sloužit a poslouchat. Šlápl jsem stranou, a proto bych se každou druhou noc tento týden rád dobrovolně přihlásil na třetí hlídku.“

Rallen se znovu opřel na židli a dlouho si ho měřil přimhouřenýma očima, než pomalu přikývl. „Ano. Šlápl jsi stranou. Musíš si vtlouct do té svojí tupé hlavy, že tady nevelíš. Ty. Tady. Nevelíš.“ Usmál se. „Třetí hlídka na měsíc pro tebe myslím bude dostatečnou lekcí.“

6

„Ráno toho budeme litovat,“ prohlásil Valyn, zahleděný do hlubin korbele.

„Už dřív jsme se opili,“ odpověděla Lin, „a z menších důvodů. Tvůj otec právě umřel. Nikdo nečeká, že budeš plavat kolečka kolem ostrovů.“

Tvůj otec právě umřel. Ještě po týdnu ho tahle slova dokázala zasáhnout jako rána pěstí do žaludku. Lin nebyla krutá; stejně jako ostatní kettralové už se dávno naučila mluvit v jasných, břitkých větách, které se hodí k boji. Pořád dokola v řeči něco obcházet bylo jako oblékat si do bitvy krajky.

„Myslím, že Rallen by byl šťastný, kdyby mě teď viděl,“ řekl Valyn, opřel si loket o stůl a čelo o dlaň.

Lin se zamračila, nalila do sebe zbytek piva a znovu se zamračila. „Rallen je mizerný hovnožrout. To bylo podlé, dát ti třetí hlídku v téhle době.“

„Přihlásil jsem se sám. Byl to jediný způsob, jak se dostat z jeho kanceláře bez něčeho horšího.“

„Až na to, kdyby ses té kanceláři v prvé řadě vyhnul.“

„Musel jsem to zkusit,“ odsekl Valyn. „Císařské delegaci potrvá nejmíň dva měsíce, než se ke Kadenovi dostane – několik týdnů na moři a pak ještě dvakrát tak dlouhou jízdu na sever od Zákrutu. Měli poslat letku kettralů.“

V hlase měl víc jedu, než měl v úmyslu. Po týdnu třetích hlídek, dnech cvičení na zkoušku, nocích, kdy si hlídal záda, zatímco mlčky truchlil pro otce, a neustálých, neodbytných obavách o Kadena využil první volné hodiny, aby chytil loď přes úžinu k Háku, došel krátkou uličkou k Mankerovi a nalil do sebe pět piv ještě dřív, než Lin vůbec vešla do dveří. Bylo to přesně tak, jak se mezi kettraly říkalo: vyrazíš na Hák, abys utekl svým problémům, a vrátíš se s tuctem navíc.

Přestože Hnízdo na Hák dohlíželo, nevládlo tady stejným způsobem jako na ostatních ostrovech. Vlastně se občas zdálo, že tady nevládne nikdo. Nebyl tu žádný starosta nebo městská stráž, žádná kupecká rada nebo místní šlechta. Lin ostrov popsala jako „úl ’Shaelem zplozených pirátů“ a Valyn předpokládal, že není daleko od pravdy. Všichni, kdo tady na ostrově skončili, byli zoufalí – lidé, kteří se ukrývali před horami dluhů, rozsudkem smrti nebo jinými potížemi. Vždycky měl dojem, že by utíkali dál, ale dál už nebylo žádné místo kam utéct.

Jako většina budov na ostrově stála Mankerova krčma nad zátokou Káňat, postavená na dehtem napuštěných trámech zasazených do bahna na dně přístavu. Zvenku byla taverna natřená křiklavě červenou barvou, soutěžící se žlutou a žlučovou zelenou domů kolem; uvnitř však byla nízká, tmavá a oprýskaná, ten druh místa, kde si lidé pevně drželi měšce, mluvili potichu a seděli zády ke zdi. Dobře odpovídala Valynově náladě.

„Kaden bude v pořádku,“ řekla Lin, opatrně natáhla ruku a položila ji na Valynovu.

„Není důvod tomu věřit,“ zavrčel. „Podle Blechy mého otce zavraždili. Tucty a tucty Aedolianů plus ta ’Shaelem zplozená palácová garda, a přesto se někomu podařilo ho zabít. Kaden je v nějakém zatraceném klášteře. Co komukoliv zabrání, aby ho dostal?“

„Právě to, že je v klášteře,“ odpověděla Lin vyrovnaně. „Zastrčený stranou je ve větším bezpečí, než by byl kdekoliv jinde v říši. Nejspíš právě proto ho tam poslali. Nikdo ani neví, kde to vlastně je.“

Valyn si přihnul piva a zaváhal. Celý minulý týden bojoval sám se sebou, jestli má Lin povědět o zavražděném Aedolianovi a o spiknutí, o kterém mu ten muž řekl. Nepochyboval o její věrnosti – ze všech kadetů na ostrově znal nejlépe právě Lin. Kryla mu záda během tuctů cvičných misí, nejmíň tucetkrát ho zachránila před zlomenými kostmi a i on ji vytáhl z několika prekérních situací. Pokud mohl někomu věřit, byla to Ha Lin, ale podle Hendrana utajení nepřipouštělo polovičatost. Čím méně lidí o něčem vědělo, tím to bylo bezpečnější.

„Copak?“ zeptala se a naklonila hlavu k rameni.

„Nic.“

„Můžeš mi lhát, jestli chceš, ale něco tě žere.“

„Každého něco žere.“

„No tak proč se o kousek nepodělíš?“

Valyn bezmyšlenkovitě poklepával na sklenici. Lininy oči byly vřelé a naléhavé, tak otevřeně starostlivé, že musel odvrátit zrak. Tajemství byla rozhodně prospěšná, ale vždycky tu byla možnost, že spiknutí proti němu uspěje. Kdyby o něm věděl jen on sám a někdo jiný by ho zabil, informace by zemřela spolu s ním. A pokud měl být sám k sobě upřímný, cítil by se lépe, kdyby to někomu řekl. Naklonil se přes stůl.

„Vzpomínáš si na tu loď…“ začal.

Vyprávění netrvalo dlouho a na konci se Lin opřela, zhluboka si přihnula a tiše hvízdla.

„U Meshkenta, Ananshaela a kýble nasolených hoven,“ zaklela tiše. „Ty mu věříš?“

Valyn pokrčil rameny. „Lidé nemají sklony plýtvat posledním dechem na lži.“

„Ale kdo?“ zeptala se.

Valyn se pomalu nadechl skrz sevřené zuby. „To se nedá říct. Všechna jména jsem si už tucetkrát prošel. Může to být kdokoliv.“

„Rallen je dost vysoký velitel. Nemá tě rád,“ poukázala.

„Rallen je proklatě líný i na to, aby zvedl ten svůj tlustý zadek ze židle, natož aby sám spřádal plány, jak svrhnout říši.“

Lin se znovu napila piva a našpulila rty. „Vraťme se k vraždě tvého otce. Když dokážeš přijít na to, kdo ho zabil, mohlo by ti to naznačit koho hledat tady na ostrovech.“

Valyn znovu zavrtěl hlavou. „Přemýšlím nad tím, kdykoliv nám instruktoři dají šanci se nadechnout. Než Blecha odešel, moc toho neodhalil, a od té doby mi nikdo jiný neřekl ani hovno.“

„Kdo byli nepřátelé tvého otce?“

Valyn rozhodil rukama. „Vyber si. Jako císař byl uznávaný, ale i dobrý císař lidi štve. Pokaždé, když vynesl nějaký rozsudek ohledně nějaké daně, narušené hranice nebo ukradeného dědictví, popudil si nejméně polovinu lidí, kterých se to týkalo. Nikomu ze šlechticů se nezamlouvá vojenská povinnost – chtějí, aby boj obstarali sedláci. Nikomu ze sedláků se nelíbí nucené práce, ani když dostávají náhrady. Lodní cech Černého pobřeží je pořád kvůli něčemu naštvaný, navzdory tomu, že má v podstatě říšský monopol. A pak je tu neustálý neklid na hranicích: Antherani, Urgulové, Hannani, ti všichni s krvavými kulty, které tam jen kvetou, a všichni se snaží vytlačit ‚cizí utiskovatele‘; nevadí, že náš útisk jim přinesl soudy a obchod s cizinou, vojenskou ochranu a technologický pokrok. Soudě podle toho, kam se posílají letky, jsou v poslední době potíže dokonce i v Manjari. Existuje spousta lidí, kteří by chtěli vidět annurského císaře mrtvého. Sakra, rovnou můžeme ke všem ostatním ještě přihodit i csestriim – možná nebyli před třemi tisíci lety všichni pobiti.“

„Dobrá, chápu. Je to dlouhý seznam.“

„Je nekonečný. Dokud se Blecha, Fane nebo kdokoliv nevrátí zpátky z Annuru, nedá se odhadnout, kde začít. Nemůžu nikomu věřit.“

Lin naklonila hlavu stranou. „Tak proč věříš mně?“ zeptala se.

Valyn zaváhal. Náhle si uvědomil váhu její ruky na své, jemnou slanou vůni jejích vlasů. Hleděla na něho velkýma mandlovýma očima, rty lehce pootevřené.

Valyn se zhluboka nadechl. „Nevím.“ Pochopitelně to byla lež. Věděl, ale co měl říct? Lin je voják. Kdyby naznačil něco víc, nejspíš by se mu smála, až by se to rozléhalo po celých ostrovech, nebo by mu prohnala břichem meč. „Potřeboval jsem další pár očí,“ dokončil nepřesvědčivě.

Oči se jí záhadně zaleskly – bylo to pryč tak rychle, že si ani nebyl jistý tím, co viděl. „Tak co budeme dělat?“ zeptala se.

Valyn se navzdory všemu zazubil. Bylo dobré mít někoho na své straně. „Předpokládal jsem, že mi budeš neustále hlídat záda, a kdyby šlo do tuhého, necháš se pro mě zabít. Jak to zní?“

„Upsala jsem se kettralům, ne Aedolijské gardě,“ odsekla.

„Říkáš, že nezahodíš s radostí vlastní život, abych nedošel úhony?“

Myslel to jako vtip, ale Ha Lin rychle vystřízlivěla. „Musíš být opatrný,“ řekla.

„Hlavně,“ odpověděl Valyn a i on spolu s ní ztratil náladu, „musím pryč z těchhle ’Shaelem prolezlých ostrovů. Ani ne za týden už jsem mohl být v Ashk’lanu a místo toho jsem tady a popíjím pivo u Mankera.“

„Už jenom měsíc,“ odpověděla Lin. „Projdeme zkouškou a staneme se plnoprávnými kettraly. Měsíc na to budeš létat na vlastní mise, velet vlastní letce. Sám jsi to říkal – komukoliv, kdo by cestoval po zemi, by stejně trvalo nejméně tak dlouho, než by se ke Kadenovi dostal. Dva měsíce, Vale, nic víc.“

Valen zavrtěl hlavou: „Už teď je pozdě.“

„Co tím chceš říct?“

Valyn ztěžka vydechl, znovu se přitáhl ke stolu a hledal slova ve sklenici. „Strávil jsme tady půl života, Lin, abych se naučil létat, bojovat, zabíjet lidi tucty způsobů, to všechno, abych bránil říši.“ Pokrčil rameny. „A pak, když říše potřebuje bránit, když císař potřebuje bránit, nejsem tam a neudělám v tom zatraceně vůbec nic.“

Potřásla hlavou: „To není tvoje chyba, Valyne.“

„Já vím,“ odpověděl a sáhl po sklenici.

Zastavila jeho ruku svou vlastní a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Není to tvoje chyba. Nemohls ho ochránit.“

„Já vím,“ řekl znovu a pokoušel se těm slovům věřit. „Já vím, ale možná bych mohl chránit Kadena.“

„Dva měsíce,“ řekla znovu a naklonila se k němu, jako by mu chtěla vnutit svou trpělivost. „Jenom vydrž.“

Valyn vyprostil svou ruku, zhluboka si přihnul z korbele a přikývl.

Než však stačil něco říct, dveře se s rachotem rozlétly a dovnitř vkročil Sami Yurl. Mladík se rozhlédl po nízké místnosti s výrazem pobaveného znechucení. Opustil zlacené sály svého otce už skoro před deseti lety, ale pořád se zdálo, že považuje prosté stavby na Háku a ostatních ostrovech za něco, co je pod jeho úroveň, a postával pod překladem nade dveřmi, jako by zvažoval, zda se uráčí vstoupit.

„Děvče,“ řekl a luskl prsty na Saliu. „Víno. Nějaké, co není strašlivě naředěné vodou. A tentokrát čistou sklenku, jinak ti předvedu svoji nespokojenost.“

Salia se přikrčila, podlézavě přikývla a zamířila ke kuchyním.

Lin tiše zavrčela a Yurl, jako by to slyšel, se otočil k rohu, kde s Valynem seděli. Salia přispěchala zpět s plnou sklenkou vína. Yurl se na ni ani nepodíval, vzal si sklenku, ušklíbl se a zvedl ji směrem k Valynovi.

„Blahopřeji! O krok blíž k trůnu!“

Valyn pomalu odsunul korbel stranou a sáhl k opasku pro dýku. Lin ho pod stolem popadla za zápěstí, překvapivě pevně.

„Teď ne,“ sykla.

Valynovi duněla v uších a za očima krev. Částečně to bylo pivem – matně si to uvědomoval – ale jen Linina ruka mu bránila, aby nevytáhl nůž.

„Teď ne,“ řekla znovu. „Servi se s ním a místo zkoušky skončíš ve vězení. To chceš?“

Yurl celou scénu sledoval pár kroků od nich a s pobaveným úsměvem usrkával víno. Stejně jako Valyn a Ha Lin nechal meče doma, spoléhal na to, že k tomu, aby udržel na uzdě drzejší zločince z Háku, mu bude stačit černá uniforma kettrala a nůž za opaskem. Valyn si pod stolem protáhl prsty. Yurl to uměl s nožem dobře, víc než dobře, ale ne tak skvěle jako s meči. Nůž proti noži by měl Valyn šanci. Ne aby toho bastarda zabil – za to by ho pověsili – ale aby z něho ukrojil jeden dva kousky… Jenže, jak už podotkla Lin, přišel by o šanci na zkoušku. Uvážlivě položil ruce zpátky na stůl.

Yurl se usmál ještě šířeji. „Neříkej mi, že Netesaný trůn nechceš,“ přemítal a zubil se.

„Můj bratr má Intařiny oči,“ zaskřípal zuby Valyn. „Můj bratr usedne na trůn.“

„Jak vzorné.“ Yurl obrátil pozornost na Ha Lin. „A co ty? Usoudilas, že když budeš dost často šukat tady s Jeho nejjasnější Výsostí, dojedeš na jeho zlaceném ptákovi až k bohatství a slávě?“

Byla to nepodložená urážka. Navzdory tomu, co Valyn k Ha Lin cítil, se nikdy ani nepolíbili. Občas na nějaké mizerné hlídce sdíleli přikrývku, ale to dělali všichni kettralové. Byl to způsob, jak zůstat naživu – tisknout se k sobě pod vlněnou přikrývkou a pokoušet se uchránit trochu tepla před tvrdou zemí pod a ledovým vzduchem nad nimi. Pravda byla, že se Valyn podobným situacím usilovně vyhýbal, protože se bál, aby si neuvědomila, že ji považuje za víc než druha ve zbrani. Yurl se však nikdy příliš nezatěžoval pravdou.

„Nebuď na sebe tak tvrdý,“ ušklíbla se Lin, „jenom proto, že ty to nesvedeš.“

Mladík se zasmál, jako by ho to pobavilo, ale Valyn viděl, že žert ťal do živého. Zdálo se, že ze všech lidí na ostrově jen Yurl touží po Valynově postavení.

Ušklíbl se a otočil se k baru.

„To víno je břečka,“ řekl Salii, pustil sklenku a nechal ji roztříštit. Střepy se třpytily v mihotavém světle lamp. „Můžeš to zaplatit ze svého platu.“

Studeně si přeměřil Jurena, statného rváče, kterého Manker platil, aby jakž takž udržoval pořádek. Juren nebyl obzvlášť chytrý, ale nehodlal se pouštět do sporu s kettralem kvůli rozbité sklence vína. Mračil se na podlahu, ale když Salia přispěchala sebrat střepy, ani se nehnul. Yurl se znechuceně ušklíbl, otočil se ke dveřím a odešel.

Valyn pomalu rozevřel pěst a Lin mu pustila zápěstí.

„Jednou,“ řekla napjatým, tvrdým hlasem. „Ale ne dnes.“

Valyn přikývl, zvedl korbel a dlouze se napil. „Ne dnes,“ přitakal.

Pár kroků od nich Salia zametala rozbitou sklenku na lopatku a tiše plakala.

„Salio,“ řekl a kývl na ni.

Dívka nejistě vstala a přišla k němu.

„Kolik stálo to víno?“

„Osm plamenů,“ vzlykla. „Dala jsem mu z Mankerových vlastních zásob.“

Osm plamenů. Tolik si to ubohé děvče nejspíš vydělá za týden. Aspoň pokud se nepočítají peníze, které si vydělává nahoře, v leže na zádech.

„Tady,“ řekl Valyn a vytáhl tolik mincí, aby stačily na jeho pivo, rozlité víno i rozbitou sklenku. Hnízdo neplatilo vojákům příliš mnoho, obzvlášť ne kadetům, ale mohl si to dovolit spíš než ona. Kromě toho ho úplně přešla chuť pít.

„Nemůžu,“ začala, ale lačně na mince hleděla.

„Vem si to,“ odpověděl Valyn. „Někdo musí uklidit Yurlův binec.“

„Děkuju vám, pane,“ řekla Salia, sklonila hlavu a shrábla měďáky. „Moc vám děkuju. Budete tady u Mankera vždycky vítaný, pane, a kdybyste někdy potřeboval… něco jiného…“ zamrkala řasami, najednou troufalá, „… jenom mi dejte vědět.“

„To bylo galantní,“ řekla Lin s napjatým úsměvem, když dívka odešla.

„Má tvrdý život.“

„Kdo nemá?“

Valyn se ušklíbl. „Máš bod. Když mluvíme o tvrdém životě, jdu zpátky do kasáren. Zítra před rozbřeskem máme běhat kolečka a všechno to pivo mojí hlavě nijak neprospěje.“

Lin se zasmála. Pak co nejlépe napodobila chraplavý hlas Adamana Fanea a začala: „Pravý kettral nepříznivé okolnosti vítá. Pravý kettral touží po útrapách.“

Valyn žalostně přikývl: „Šest korbelů nalačno – to vše jako součást výcviku.“

Když vykročili od Mankera, zastavil se a sledoval, jak slunce klesá za úžinu na západě. Tím směrem, víc než tisíc mil odsud, za větrem bičovanými vlnami Železného moře, za krasovými štíty Zlomené zátoky, za tucty ostrovů, z nichž některé byly tak malé, že ani neměly jméno, se leskl Annur, šikmé střechy, výstavní paláce, smradlavé boudy, to všechno se shlukovalo kolem Intařina kopí, ohromné zářivé věže v srdci Paláce úsvitu. Námořníci dokázali věž rozeznat, když byli ještě dva dny plavby od ní – využívali ji k navigaci k srdci říše. Ta věž měla být nedobytná, jedna z posledních pevností csestriim, a přece císaře neochránila.

Můj otec je mrtvý, pomyslel si Valyn a poprvé mu ta slova připadala skutečná. Otočil se k Lin, chtěl něco říct, poděkovat jí, že je tady, že s ním sdílí pivo i žal, že ho zastavila, když ho vlastní hněv nutil udeřit. Sledovala ho jasnýma, starostlivýma očima, rty našpulené, jako by se chystala něco říct. Než však stačil jeden z nich prolomit ticho, klidný večerní vzduch roztříštilo hrozivé zapraskání.

Valyn se obrátil, ruku spuštěnou k noži u opasku, zatímco Lin se otočila zády k jeho zádům, do pohotovostní pozice, kterou kettralové užívali jako standardní obranné postavení. Rychle přelétl pohledem ulici, uličky i střechy; obhlížel terén a vyhodnocoval hrozbu. Křiklavé fasády vratkých domů mu pohled oplácely, červené, zelené i modré, okna a otevřené dveře zely jako chybějící zuby. O tucet yardů dál jakýsi pes při tom zvuku nastražil uši, kost na okamžik zapomenuta. Pár cárů omšelých záclon povlávalo v lehkém vánku. Jakási branka v uličce líně skřípěla na pantech. Kromě toho – nic. Ten zvuk nejspíš přišel od přístavu – nějaký opilý idiot asi zapomněl zajistit rumpál a náklad se vysypal na palubu. Lekáme se stínů, pomyslel si Valyn. Všechny ty řeči o spiknutích a vraždách je musely oba vyvést z míry.

A pak, právě když se chystal narovnat, Mankerova krčma dlouze, hrozivě zasténala. Pes rychle utekl, zatímco trám zapraskal a střecha se zhroutila do sebe, zmačkala se jako mokrý papír a břidlicové tašky se z ní sesypaly na ulici jako vražedný déšť. Celý dům se naklonil k zátoce, a pak zavrávoral na kůlech. Lidé uvnitř začali křičet.

„Dveře!“ vykřikla Lin, ale Valyn už běžel. Oba dva strávili dost času studiem demolic, aby věděli, co se stane každému, kdo zůstane polapený v domě, když se zhroutí. Rozmačká je to, nebo hůř, utopí, až dům nakonec spadne do zátoky a stáhne ty, co uváznou uvnitř, pod vlny.

Celá budova se už odklonila od uličky, takže mezi špinavou zemí a zárubněmi dveří zůstala několik stop velká mezera. Valyn se podíval dolů. K vodě to bylo asi tak dvacet pět stop, což by byla banální vzdálenost, nebýt roztříštěných konců zlámaných kůlů, které trčely vzhůru jako kopí. Kdokoliv by vypadl dolů, riskoval, že se na ty roztříštěné konce nabodne nebo dopadne do kalné vody, právě když se dům úplně zhroutí. V rámu dveří se objevila jakási ruka a zoufale šátrala ze tmy uvnitř. Valyn zaklel a přeskočil mezeru.

Jednou rukou se zachytil nízkého překladu nade dveřmi, získal rovnováhu, a pak natáhl druhou skrz dveře a chytil zápěstí. Zatáhl a zevnitř se s kašláním a klením vynořil Juren. Z velké tržné rány na holé hlavě mu crčela krev a kotník se nepřirozeně stočil, když na něj došlápl, ale jinak vypadal nezraněný.

„Zůstaň tady,“ řekl Valyn. „Podám ti ven další. Můžeš je přidržet, než přeskočí k Lin.“ Trhl bradou, aby ukázal na svou společnici, která opatrně čekala na ulici pár kroků od nich.

Muž se krátce ohlédl do krčmy. Něco prozatím zastavilo pomalé, nevyhnutelné zhroucení, ale Valyn skrz výkřiky zraněných pořád slyšel praskání trámů a kůlů, namáhaných nad mez únosnosti.

„Do hajzlu,“ odplivl si zoufale Juren, ústa dokořán. Přenesl váhu na zdravou nohu a skočil na druhou stranu mezery.

„Ty zasraný zbabělče,“ začala Lin a jakmile přistál, prudce ho zvedla na nohy trhnutím za ucho.

„Nech ho, Lin,“ zařval Valyn. „Potřebuju tě tady.“

Ha Lin se ušklíbla, praštila Jurena přes obličej, pohledem si přeměřila mezeru a skočila na opačnou stranu veřejí, naproti Valynovi.

„Ty nebo já?“ zeptala se, nahlížejíc skrz dveře.

„Jsem silnější,“ řekl Valyn. „Přitáhnu ti je sem. Ty je dostaň na druhou stranu.“

Lin si přeměřila mezeru. „Dobrá.“ Podívala se Valynovi do očí, zaváhala a pak na něho mávla. „Dělej, rychle.“

Přikývl a vkročil dovnitř.

Bylo to ještě horší, než čekal. Mankerova krčma byla ponuré doupě už před zhroucením a zprohýbaný strop a zborcené stěny skoro úplně zablokovaly těch pár oken, která tu byla. Všude ležely trosky – stropní trámy, rozbité stoly, kusy latí a omítky, opadané z popraskaného stropu. Půl tuctu malých ohňů – které se bezpochyby rozhořely, když se lucerny rozbily o vyschlé dřevo – olizovalo změť zlámaných kůlů a osvětlovalo tisíc roztříštěných střepů. Valyn se zarazil, pokoušel se zorientovat, pokoušel se nějak opřít o tu zatracenou podlahu, která se svažovala stejně strmě jako paluba klipru pod plnými plachtami. Lidé křičeli, sténali, volali o pomoc, ale on je zpočátku nedokázal v matném světle ani rozeznat.

„K ’Shaelovi s tím,“ zaklel, jednou rukou si odsunul z cesty jakési prkno a pokoušel se krýt si oči před prachem a sutí.

Málem zakopl přes první tělo – hubeného, sinalého muže s hrudí přimáčknutou jedním ze zborcených trámů. Valyn klekl na kolena a položil prsty na mužův krk, aby vyzkoušel puls, i když věděl, co najde. Když vstal, zaslechl kousek od sebe vzlykat jakýsi ženský hlas. Salia – servírka.

Uvázla pod spadlou krokví, ale zdálo se, že je při vědomí a nezraněná, jen vyděšená. Udělal krok směrem k ní. Celá budova zasténala a naklonila se o dalších pár stop směrem k zátoce.

„Vale,“ vykřikla ode dveří Lin. „Je čas vypadnout. Celé se to hroutí!“

Nevšímal si varování a přešel zbývajících pár kroků k uvázlé dívce.

„Jsi zraněná?“ zeptal se, klekl si a přejel rukama po trámu, aby zjistil, co ji drží na zemi.

Salia se na něho podívala a ve vyděšených černých očích se jí odrážel oheň, který teď zuřil všude kolem nich, pálil Valyna v obličeji a ji skrz šaty.

„Moje noha,“ zajíkla se. „Nenechávej mě tu.“

„Valyne,“ zařvala Lin. „Hned! Už nemáš čas!“

„Jdu,“ zavolal zpátky, vsunul dívce ruku do podpaží a zatáhl. Vykřikla bolestí, pronikavým zavytím zraněného zvířete, kousla se do rtu a omdlela.

„Do prdele,“ zaklel Valyn. Něco ji tam drželo, ale v prašném šeru neviděl, kde. Kdesi vlevo od něho spadl ze stropu trám a celá taverna se naklonila o dalších pár stupňů. Znovu přejel rukama po Salii a hledal překážku. „Pomalu,“ říkal si. „Pomalu.“ Pokud se jako kadet něco naučil, bylo to jednat s rozmyslem, i když šlo o hodně. „Hlavně když jde o hodně, ty pitomče,“ zamumlal.

Když přejel prsty přes její pas, našel problém – šaty se zahákly na širokém odštěpku dřeva. Škubl za ně, ale držely pevně.

„Valyne, ty pitomý zkurvysynu!“ křičela Lin. V hlase teď měla strach – strach a hněv. „Sakra, vypadni!“

„Jdu!“ zavolal zpátky, vytáhl z pochvy nůž a zaseknutý kus šatů uřízl.

Dívka sklouzla po šikmé podlaze. Pustil nůž, popadl ji za šaty a za vlasy a táhl ji po podlaze směrem k matnému obrysu dveří, kde zuřivě gestikulovala Ha Lin.

„Běž!“ vykřikl. „Běž na druhou stranu! Hodím ti ji!“

Lin zavrčela, na okamžik nerozhodně ztuhla, ale pak přikývla a zmizela.

Když Valyn vytáhl bezvědomou dívku do dveří, s hrůzou zjistil, že se mezera rozšířila skoro na tucet stop. Mohl by to přeskočit, ale Salia byla pořád v bezvědomí a bezvládně mu visela přes rameno.

Lin okamžitě pochopila situaci, potřásla hlavou a postavila se těsně k okraji zející díry.

„Hoď ji,“ mávla na něho rukou.

Valyn zděšeně hleděl na díru. Salia nevážila ani z poloviny tolik, co on, ale neexistoval způsob, jak by ji mohl přehodit přes celou mezeru. Podíval se dolů. Ježaté kůly tam trčely jako kopí.

„Nemůžu,“ zavolal.

„Musíš! Sakra, hoď ji, hned! Chytím ji za zápěstí.“

Bylo to nemožné. Lin to věděla stejně dobře jako on. A právě proto chce, abych to udělal, uvědomil si náhle Valyn. Salia byla mrtvá váha. Sám by mohl skočit, ale jenom těsně. Dokud se však drží bezvědomé dívky, je v pasti na špatné straně trhliny, uvězněný v hořící, vrávorající skořápce, která ho stáhne vstříc smrti. Viděl to jasně jako den, ale co mohl dělat? Pustit omdlelou dívku a nechat ji tu umřít? To by byla správná volba, odpovědná volba během mise, ale tohle nebyla nějaká mizerná ’Kentem políbená mise. Přece nemůže…

„Skočím s ní,“ vykřikl a chystal se zavěsit si Salii na záda. „Myslím, že to zvládnu.“

Lininy oči se rozevřely hrůzou. Pak ztvrdly.

Než Valyn dokázal pochopit, co se děje, popadla do ruky nůž, skrčila loket a hodila. Valyn šokovaně sledoval, jak se čepel zatřpytila ve slunci, a pak se zabořila Salii do krku. Vytryskla horká, jasně červená krev. Dívka rozevřela rty, snad aby vykřikla nebo zasténala, ale vyšla z nich jen další krev.

„Je mrtvá,“ zavolala Lin. „Už ji nemůžeš zachránit, Valyne! Do hajzlu, je mrtvá! Teď skoč!“

Valyn hleděl na Salii, na jílec nože, který jí trčel z krku. Je mrtvá. Krčma pod jeho nohama se otřásla a zasténala. Vztekle zařval, upustil mrtvolu a odrazil se. Doskočil na drolící se protější okraj a Lin ho popadla za zápěstí a odtáhla do bezpečí.

Setřásl ji a prudce se otočil zpátky k taverně. Salia byla pryč, spadla do trhliny. Plameny olizovaly otevřené dveře. Lidé uvnitř pořád ještě křičeli, uvěznění, zatímco oheň polykal dehtem napuštěné kůly. Na okenní římse se objevila jakási ruka, krvavá a spálená. Zašátrala a pokusila se zachytit, ale potom sklouzla pryč. Nakonec se celá stavba otřásla, svezla se pryč od břehu a pak se vyčerpaně zhroutila vlastní vahou, propadla se dovnitř a potopila se do zátoky.

7

Adare hui’Malkeenian se pokoušela zachovat nehybnou tvář, zatímco vojáci, vystrojení v plné zbroji, otevírali těžké cedrové dveře do hrobky jejího zavražděného otce.

Pokud chceš hrát v téhle říši jakoukoliv roli, opakoval jí Sanlitun znovu a znovu, musíš se naučit oddělit své pocity od tváře. Svět vidí to, co mu dovolíš, soudí tě podle toho, co mu odhalíš.

„Svět“ jí připadal jako výstižné slovo pro ty, kdo ji teď sledovali – desítky tisíc obyvatel Annuru, shromážděných v údolí Věčného spočinutí, aby sledovali, jak je veliký muž ukládán k odpočinku v tomto úzkém údolí beze stromů, lemovaném hrobkami jejích předků. Nebylo by dobré plakat před nimi, bez ohledu na její žal. I tak už vypadala nepatřičně, mladá žena usazená mezi shlukem stárnoucích ministrů, mezi samými muži.

Její místo na vyvýšeném pódiu jí právoplatně náleželo dokonce dvojnásobně – jednak právem panovnického rodu a jednak, od nedávné doby, jako výsledek povýšení na místo ministra financí, povýšení, které bylo vyčteno z otcovy závěti. Bylo to důležité postavení, skoro tak důležité jako kenarang nebo rádce Mizranu, a ona se na ně připravovala větší část života. Jsem na to připravená, říkala si a vzpomínala na tisíce stran, které přečetla, na bezpočet delegací, které pro otce uvítala, i na účetní knihy, které často studovala dlouho do noci. Rozuměla annurským financím lépe než odcházející ministr, ale přesto si byla jistá, že těm, kdo se shromáždili v údolí, nepřipadala připravená.

Tisícům očí, které na ní spočinuly, se jevila jako žena, která zůstala příliš dlouho bez manžela a dětí, dostatečně přitažlivá, aby se vdala – dokonce i bez imperiálních titulů – i když pro město, kde byly v módě smyslné drobné ženy s medovou kůží, snad příliš hubená, vysoká a světlá. Adare dobře věděla, že jí rovné vlasy zdůrazňují hranatý obličej, takže vypadá poněkud tvrdě. Jako dítě experimentovala s jinými styly. Teď však tvrdost sloužila jejím záměrům; když se shromážděný dav podíval na pódium, chtěla, aby lidé viděli ministra, ne hloupě se culící dívku.

Samozřejmě, ti, kdo stáli dost blízko, si nejspíš nebudou pamatovat nic než oči, duhovky planoucí jako uhlíky. Všichni říkávali, že Adařiny oči planou ještě jasněji než Kadenovy. Ne, že by na tom záleželo. Navzdory tomu, že je o dva roky starší, navzdory tomu, jak pečlivě ji otec učil, navzdory tomu, že důvěrně znala diplomacii a politiku Annurského císařství… Adare nikdy neusedne na Netesaný trůn. Jako dítě byla kdysi dost nevinná na to, aby se matky zeptala, proč tomu tak je. Je to trůn mužů, odpověděla jí žena a ukončila rozhovor dřív, než začal.

Adare ucítila plnou tíhu toho prohlášení až teď, když seděla mezi těmito muži a čekala, až máry, na nichž nesli jejího otce, projdou dlouhým údolím. Přestože na sobě měla stejně jako oni tmavé ministerské roucho, přepásané černou šerpou, přestože jí kolem krku stejně jako jim visel zlatý řetěz úřadu, přestože seděla bok po boku s těmi, kdo – podřízeni jen samotnému císaři – vládli civilizovanému světu, nebyla jednou z nich a cítila jejich neviditelné pochybnosti, uhlazenou nelibost, chladnou a němou jako sníh.

„Tohle je místo obtěžkané historií,“ podotkl Baxter Pane. Pane sloužil jako vrchní cenzor a ministr cel. Přestože, nebo snad právě proto, že jeho post byl méně důležitý než Adařin, patřil k těm, kdo její vzestup nejotevřeněji zpochybňovali. „Historií a tradicí.“ Poslední slovo zaznělo z jeho úst jako obvinění, ale když se Adare rozhlížela po údolí Věčného spočinutí, nemohla nesouhlasit. Od kamenných lvů Aliala Velikého až k průčelí hrobky jejího vlastního otce, s reliéfem vycházejícího slunce nad dveřmi do temnoty, všude viděla jistou ruku Malkeenianova rodu.

„Potíž s tradicí,“ podotkl Ran il Tornja, „je, že zabírá tolik zatraceného času.“ Il Tornja byl kenarang, velící generál císařství a očividně svého druhu vojenský génius. Ministerská rada ho každopádně respektovala natolik, že ho povýšila na regenta, zatímco Annur čekal na Kadenův návrat.

„Jistě pohřbíváte své vojáky, když jsou zabiti v boji?“ odvětila jízlivě. Il Tornja byl hned po Adare nejmladší osobou na pódiu, bylo mu něco kolem pětatřiceti. A co bylo důležitější – byl jediný, kdo zřejmě akceptoval její jmenování ministrem financí. Mohl by to být přirozený spojenec, ale nedokázala se při jeho tónu nenaježit. „Generál se jistě stará o svoje padlé muže.“

Odbyl náznak výzvy v jejím tónu pokrčením ramen. „Když je příležitost. Spíš bych pronásledoval ty, kdo je zabili.“

Adare se zhluboka nadechla. „Na to bude dost času, a brzy. Uinian bude mrtvý do měsíce – do týdne, kdyby bylo po mém.“

„Jsem zcela pro rychlou popravu, ale nepotřebujete nějaký druh soudu? Ten muž je Intařin velekněz. Řekl bych, že jeho kongregace by mohla špatně nést, kdybyste ho prostě pověsila na nejvyšším stromě.“

„Můj otec se vypravil do chrámu Světla,“ řekla Adare a vypočítávala známá fakta na prstech. „Setkal se s Uinianem IV. v tajnosti. Byl zavražděn během toho tajného setkání.“ Zaplatila by cokoliv, aby zjistila, proč se její otec s knězem setkal, proč nechal ochranu své Aedolijské gardy za sebou, nicméně okolnosti jeho vraždy byly jasné. „Uinian bude mít svůj soud. A potom zemře.“

Rozhovor přerušilo hluboké dunění bubnů. Bubny se ozývaly znovu a znovu, vznešené a vážné, jako by se rozléhaly celou zemí. Pohřební procesí zůstalo z dohledu za zatáčkou v kaňonu, ale bubny se blížily.

„Při pohřbu Santuna II. bylo obětováno pět set bílých býků,“ poznamenal Bilkun Hellel. Rádce Azranu byl růžový, úlisný a ohavně tlustý. Roucho měl ušité z nejlepší látky, ale nesedělo mu. Jeho malým, vychytralým očím však uniklo jen máloco, obzvlášť v oblasti politiky. „Je hanba, že jsme nemohli připravit podobnou podívanou pro vašeho otce.“

Adare odbyla návrh mávnutím ruky. „Pět set býků po deseti sluncích za kus – pět tisíc sluncí. Ty peníze potřebujeme jinde.“

Rádci se zvedl koutek úst v úsměvu. „Jakkoliv obdivuji vaši matematiku, nejsem si jistý, zda si uvědomujete, jaký efekt má takové představení na mysl lidí. Je to oslava vašeho otce – a tím i vašeho domu.“

„Můj otec by to nenáviděl. Tu okázalost a tretky.“

„Byl to předně váš otec,“ podotkl s úsměvem Baxter Pane, „kdo to nařídil.“

Adare otevřela ústa, aby odpověděla, ale pak je zase pevně zavřela. Je tady, aby truchlila, ne aby si vyměňovala jízlivosti se starci, kteří ji stejně nikdy doopravdy neposlouchají.

Když první řady annurské pěchoty vpochodovaly na dohled, zahalilo údolí ticho. Šiky a šiky vojáků kráčely s kopími zvednutými ve stejném ostrém úhlu, na bodcích se odráželo odpolední slunce. Uprostřed každé řady pochodovali vlajkonoši, nesoucí výrazné annurské vycházející slunce na bílém hedvábí, a po obou stranách vedle nich bubeníci tloukli do rytmu na velké kůže, napnuté na dřevěných bubnech.

Až na své standarty byly legie stejné: stejné ocelové zbroje, stejné lehké přilby, stejná dlouhá kopí v každé pravé ruce, stejný krátký meč u každého boku. Odlišovaly je jen standarty vlající ve větru: 27. legie, nazývaná Šakali; Skála (51.) ze severního Ancazu; Dlouhé oko z Rozsedliny; Rudý a Černý orel; 37. legie, která si říkala Noční bastardi; dokonce i legendární 4. legie – Mrtví, z hlubin Pasu, kde bojovali nikdy nekončící boj o podmanění kmenů z džungle.

Po nich přišla místní domobrana – vojensky bezvýznamná, ale různorodější a barevnější: Raaltané nesli směšně dlouhé široké meče a nablýskané ocelové brnění, které měli na sobě, muselo vážit stejně, co oni sami. Na standartě měli větrný mlýn s vířícími meči místo lopatek. Pod emblémem byla vyšitá slova „Bouře, naše síla“. Následoval kontingent osmdesáti mužů v tvrzené černé kůži, kteří nesli vidle.

„Hlupáci,“ ušklíbl se Pane. „Povýšení sedláci se svým zemědělským nářadím.“

„Před dvě stě dvaceti lety,“ podotkla Adare, „si Maarten Henke jedním takovým zemědělským nářadím vydobyl nezávislé království. Padesát pět let se svými vidlemi účinně bránil annurské vládě.“

„Dobrá zbraň, takové vidle,“ líně podotkl il Tornja. „Dosah. Průraznost.“

„Henke byl rozdrcen,“ řekl Hellel. „Další neúspěšné povstání.“

„Ale přesto ten muž nebyl žádný hlupák,“ trvala na svém Adare, rozčilená, že ji nechápou.

Když na dohled připochodovala další skupina, sevřel se Adare žaludek.

„Synové plamene,“ zašeptala zamračeně. „Po tom, co udělal Uinian, by tady neměli být. Vůbec by neměli být.“

„Ačkoliv s vámi souhlasím,“ odpověděl Hellel a prohrábl si rukou řídnoucí vlasy, „co s tím naděláme? Lidé Intarru milují. Náš vážený regent,“ pokračoval a kývl k il Tornjovi, „už uvěznil jejich velekněze. Odstraňte jejich legii a můžete tu mít nepokoje.“

„Tohle je složitá záležitost, Adare,“ dodal Pane a zvedl dlaň, jako by ji chtěl utišit. „Choulostivá záležitost.“

„Chápu složitost,“ odsekla, „ale složitost není omluvou pro nečinnost. Soud s Uinianem nám může během příštích týdnů poskytnout páku, páku k rozpuštění jejich jednotky.“

Většina císařských historiků považovala za moudré povolit provinciím jejich vlastní – malé – domobrany. Tyto armády poskytovaly prostor pro lokální hrdost a pro jednotu říše nepředstavovaly reálnou hrozbu. Stejní historikové však měli zcela odlišný názor na Santunův edikt, který povolil vytvoření církevních vojenských řádů. „Neuvážené a nemoudré,“ napsal Alther. Hethen zašel ještě o krok dál a tvrdil, že toto rozhodnutí „zcela postrádalo zdravý rozum i historickou perspektivu“. „Prostě hloupé,“ prohlásil Jerrick starší. Raaltani by v běžné politice nikdy neměli nic společného se Si’ity, ale obě atrepie měly obyvatele, kteří uctívali Heqeta a Meshkenta, Ae a Intarru. Santuna zřejmě nikdy nenapadlo, že by se obyvatelé těchto zemí mohli klidně spojit z náboženských důvodů, a tak už by mohli soupeřit se silou Netesaného trůnu. Jako zázrakem však nedošlo k nejhoršímu. Většina náboženských řádů si zřídila jen obyčejné, nijak organizované jednotky, které bránily jejich chrámy a oltáře.

Avšak Uinian IV., Intařin velekněz, víc než deset let postupně budoval své jednotky jinak. Přesný odhad byl obtížný, ale Adare počítala, že jich na dvou kontinentech budou desítky tisíc. A co hůř, Intarra byla patronkou samotného Malkeenianova rodu – vládnoucího rodu s planoucíma očima, který opíral svou legitimitu právě o její božskou přízeň. Rostoucí moc Intařina chrámu a jeho velekněze mohla císařský mandát jen oslabit. Pokud se někdo podivoval, proč by chtěl Uinian zavraždit císaře, nemusel se dívat příliš daleko.

Tyto jednotky byly téměř stejně elegantně oblečené jako annurské legie a stejně jako legie se vyvarovaly pompéznosti a daly přednost praktickým zbraním a zbroji. První regiment nesl kuše, ty za ním se ježily lesem krátkých oštěpů, jejichž dolní konce bušily v rytmu pochodu. I tyto jednotky měly sluneční standarty, stejně jako annurské, ale na rozdíl od symbolu císařských jednotek to nebylo vycházející slunce, ale kulatý kotouč v plné slávě.

Teprve až na konci dlouhé řeky vojenské nádhery dorazily máry se Sanlitunem. Neslo je na ramenou dvanáct Aedolianů – těch dvanáct, kteří měli za úkol strážit císaře toho dne, kdy mu Uinian bodl čepel do zad. Když se přiblížili, Adare dokázala rozeznat úhledné obvazy na koncích zápěstí každého z nich. Micijah Ut, od smrti Crenchana Xawa aedolijský První štít, jim osobně usekal pravice. K čemu jsou vám meče, vrčel na ně a v jeho slovech probublávala zuřivost, když ani jeden z vás netasil na ochranu císaře?

Adare všech dvanáct mužů znala – i ten nejmladší z nich sloužil v Paláci úsvitu skoro pět let. Při pohledu na ně se v ní mísil hněv i žal. Selhali v plnění své povinnosti a její otec byl díky tomu selhání mrtvý. A přece, otec je při návštěvě chrámu nechal venku. Bylo obtížné chránit muže, který ochranu odmítá.

Pokud Aedoliany useknuté ruce bolely, nedali to najevo, stejně jako nedali najevo tíhu císařových pohřebních nosítek. Všichni měli tváře jako vytesané z kamene, neprozrazující žádné emoce, a navzdory potu, který se jim perlil na čele, pochodovali dokonalým strnulým krokem.

Když máry dorazily ke vstupu do hrobky, celý zástup náhle zastavil. Zatímco Adare a ostatní sestupovali po dřevěných schodech z pódia, vojáci stáli v pozoru a bubny umlkly.

Slova, pronesená před hrobkou, byla stejně rozvláčná jako bezvýznamná a Adare je po sobě nechala stékat jako ledový déšť: povinnost, čest, moc, vize. Pronášela se o všech císařích na všech imperiálních pohřbech. Ta slova naprosto nevystihovala otce, kterého znala. Když promluva skončila, mohutný Kreshkan zazvonil na svůj široký gong, a pak Adare následovala nosítka do temnoty samotné hrobky.

Krypta páchla kamenem a vlhkem a navzdory loučím, planoucím v držácích na stěnách, trvalo dlouho, než se její oči přizpůsobily. Když konečně viděla kolem sebe, nemohla si pomoct a musela se skrz záplavu emocí usmát. Jakkoliv velkolepě působila hrobka zvenku, uvnitř na ni ze tmy hleděla malá, jen trochu upravená přírodní jeskyně s vyvýšeným kamenným podstavcem uprostřed. Nebyly tu žádné řezby, žádné závěsy na stěnách, žádné hromady pokladů.

„Čekal jsem trochu víc…“ začal Ran il Tornja a mávl rukou, jak hledal vhodné slovo. „Nevím… víc něčeho.“

Adare polkla ostrou odpověď. Ostatní vrchní ministři ji doprovodili do hrobky, aby složili císaři poslední pocty. Jakkoliv je snad Il Tornja omezený, je to teď nejvýše postavený muž v říši. Nebylo by dobré dohadovat se s ním před ostatními, obzvlášť vzhledem k tomu, že byl zřejmě ochoten akceptovat její nedávné jmenování.

„Od otce bych víc nečekala,“ odpověděla prostě. „Venku poskytl lidem podívanou, kterou žádají, ale tady… kámen postačí. Nechtěl by plýtvat na mrtvého něčím, co může být k užitku živým.“

Aedoliani uložili máry na místo, narovnali se, zasalutovali císaři ovázanými pahýly a mlčky v řadě vypochodovali z komnaty. Různí ministři řekli pár slov a pak odešli i oni, až tu zůstala jen Adare a il Tornja. Řekni, co chceš říct, pomyslela si v duchu, a dopřej mi pár posledních okamžiků s otcem. Ale il Tornja neodešel ani nepromluvil k mrtvému.

Místo toho se obrátil k Adare. „Dobrý voják. Dobrý taktik.“

Adare se při tom ledabylém tónu naježila. „Byl víc než jen obyčejný voják.“

Kenarang pokrčil rameny. Il Tornja byl kenarangem jen něco přes dva roky a v regentství byl, pochopitelně, úplným nováčkem, a přesto se zdálo, že necítí nic z úžasu, jaký byl tak typický pro ty, kdo byli v sídelním městě noví. Zdálo se, že příliš nežasne ani nad ní. Většina lidí před Adařiným planoucím pohledem bledla; tenhle jako by si ho ani nevšiml. Mluvil tak, jako by seděl někde v krčmě s botami nahoře a ona byla nějaká hospodská děvečka! Když nad tím tak přemýšlela, víceméně byl i oblečený spíš do krčmy.

Byl dost čistý, ale na rozdíl od ministrů v tmavých rouchách nebo vojáků v přísných uniformách nebyl il Tornjův oděv ani trochu pohřební. Měl na sobě modrý plášť se zlatou přezkou přes modrý kabátec, to všechno nákladně šité. Z pravého ramene mu visel zlatý řetěz, kov vykládaný třpytivými drahokamy, které mohly být diamanty. Kdyby Adare nevěděla, že tento muž vyhrál tucty bitev – z toho několik proti skličující přesile – mohla by si ho splést s komediantem, který do hrobky zabloudil, když hledal svoje jeviště.

Kenarangova uniforma byla drahá, ale samotný oděv byl očividně jen záminkou, jak předvést tělo pod ním. Krejčí se ve své práci vyznal, stříhal látku tak, aby se jemně napínala na svalech, hlavně když se il Tornja pohyboval. Ačkoliv byl jen o kousek vyšší než ona, měl postavu jako jedna ze soch lemujících Cestu bohů. Pokoušela se nevšímat si ho a soustředit se na otcovo tělo.

„Omlouvám se, pokud jsem vás urazil,“ odpověděl a vysekl jí lehkou poklonu. „Jsem si jistý, že váš otec byl skvělý v mnoha záležitostech – daně, stavba silnic, obětování… i ve zbylých otravných záležitostech, na které musí císař dohlížet. Přesto měl rád dobrého koně a dobrý meč.“

Poslední větu řekl, jako by to byl největší kompliment.

„Jen kdyby se císařství dalo řídit z koňského hřbetu,“ odvětila Adare a dala si záležet, aby to znělo chladně.

„Někteří muži to zvládli. Ten Urgul – jakže se jmenoval? Fenner. Ten měl říši a lidé říkají, že prakticky neslezl ze sedla.“

„Fannar měl krvavé lázně, které vydržely dvacet let. Během několika týdnů po jeho smrti se kmeny vrátily k odvěkému soupeření a ta říše byla pryč.“

Il Tornja se zamračil: „Neměl syna?“

„Tři. Dva starší hodili na pohřební hranici s jejich otcem a nejmladšího, pokud se ví, vykastrovali a prodali otrokářům ze zemí na východ od Kostěných hor.“

„Tak to nebyla moc dobrá říše,“ souhlasil il Tornja a pokrčil rameny. Fannarův pád ho očividně vůbec netrápil. „Budu si to muset pamatovat, alespoň dokud se nevrátí váš bratr.“ Upřel na ni vyrovnaný pohled. „Nechtěl jsem to, víte. To regentství.“

To regentství. Jako by vzestup na nejmocnější pozici v říši nebylo nic víc než otravný úkol, který mu brání pít a užívat si s děvkami, nebo co vlastně dělal, když zrovna nevedl vojska.

„Tak proč jste ho přijal?“

Jeho lehkovážnost ji popuzovala, mimo jiné i proto, že ačkoliv věděla, že by Annur na tom místě nikdy nepřijal ženu, tajně doufala, že by ji mohla ministerská rada přesto jmenovat, alespoň na krátký čas, než se vrátí Kaden. Ať il Tornja vyhrál jakékoliv bitvy, pro politickou vládu jí připadal nevhodný.

„A proč vás vlastně, v prvé řadě, vybrali?“

Pokud ho ta otázka urazila, nedal to najevo. „No, někoho vybrat museli.“

„Mohli vybrat někoho jiného.“

„Pravdou je,“ řekl a mrkl na ni, „že to myslím zkoušeli. Znovu a znovu hlasovali. Víte, že vás zamknou v té ’Shaelem zplozené síni, dokud nepřijdou s nějakým jménem?“ Dlouze, rozčileně vydechl. „A není tam žádné pivo. To vám řeknu. Nebylo by to tak špatné, kdyby tam bylo pivo.“

Tohohle muže, který si stěžuje, že během konkláve nebylo pivo, ministři zvolili za regenta?!

„Každopádně,“ pokračoval kenarang, nevšímaje si toho, jak je konsternovaná, „nemyslím, že by mě moc z nich chtělo. Myslím, že mě nakonec vybrali, protože nemám vůbec v plánu vládnout téhle skvělé říši.“ Omluvně se zamračil. „Neříkám, že budu své povinnosti zanedbávat. Dohlédnu na to, co je potřeba dělat, ale znám své meze. Jsem voják a voják by neměl překračovat vlastní limity, když není na bitevním poli.“

Adare pomalu přikývla. To rozhodnutí mělo jistou zvrácenou logiku. Nejrůznější ministři se vždycky svářili o pozice: finance s etikou, zemědělství s obchodem. Žádný regent by se doopravdy nepokusil uzmout moc pro sebe, ale měsíce, během kterých bude Kaden pryč, poskytovaly spoustu času k vychýlení velice jemných vah. Na druhé straně il Tornja byl příjemný, válečný hrdina a – což bylo nejspíš rozhodující – lhostejný k politickému manévrování.

„No,“ odpověděla, „delegace se vypravila pro Kadena hned po otcově smrti. Pokud budou mít k Zákrutu dobrý vítr, mohli by být zpátky během několika měsíců.“

„Měsíce,“ zasténal il Tornja. „Aspoň že to nejsou roky. Jaký je Kaden?“

„Moc svého bratra neznám. Polovinu života je v Ashk’lanu.“

„A tam se učí řídit tohle všechno?“ zeptal se il Tornja a mávl rukou kolem sebe, nejspíš k ohromné říši, která se táhla za stěnami hrobky.

„Rozhodně doufám, že ano. Chlapec, kterého jsem znala, rád pobíhal po paláci a mával dřevěným klackem místo meče. Snad zazáří stejně jasně jako můj otec.“

Il Tornja přikývl, ohlédl se na Sanlitunovo tělo a pak se znovu podíval na Adare. „Takže,“ řekl a rozhodil rukama, „Uinian. Máte v plánu držet nůž osobně?“

Adare zvedla obočí: „Promiňte?“

„Ten kněz vám zavraždil otce. Až projdete soudním divadlem, bude odsouzen. Uvažuji, jestli ho zabijete osobně?“

Potřásla hlavou: „Nad tím jsem nepřemýšlela. Je tu kat…“

„Zabila jste někdy člověka?“ skočil jí do řeči.

„Neměla jsem k tomu moc příležitostí.“

Přikývl a pak ukázal na máry. „No, je to váš žal a nemám v úmyslu vám říkat, jak se s ním vypořádat. Teď má vašeho otce Ananshael a Ananshael už ho nevrátí. Přesto, až přijde ta chvíle, možná zjistíte, že pomůže, když toho bastarda popravíte osobně.“ Ještě chvíli se jí díval do očí, jako by se chtěl ujistit, že ho pochopila, a pak se otočil na patě a odešel.

Teprve když byla konečně sama, odvážila se Adare otočit k otcovým márám. Ananshaelovy sestry tělo Sanlituna hui’Malkeeniana umyly, vysušily a oblékly, ústa a nos vycpaly sladce vonícími bylinami, které měly potlačit puch hniloby. Ani Intařina přízeň nedokáže zadržet Pána kostí. Císař měl na sobě své nejlepší vladařské roucho, silné ruce složené na hrudi, prsty propletené. Navzdory bledé tváři vypadal téměř jako otec, kterého znávala. Pokud v posledních okamžicích křičel nebo zápasil, sestry vyhladily jeho rysy tak, aby byly ve smrti stejně klidné a zachmuřené, jako bývaly za života.

Ale oči – ty planoucí oči! – byly zavřené. Nikdy jsem ho neviděla spát, uvědomila si. Nejspíš ho musela vidět, možná když byla ještě malá nebo tak, ale pokud ano, vzpomínky vyprchaly. Každý okamžik s ním, který si vybavovala, zahrnoval jeho planoucí pohled. Bez něho vypadal jaksi menší, tišší.

Vzala ho za ruku a po tvářích jí tekly slzy. Když před týdnem četli jeho poslední vůli, doufala v nějaký vzkaz, v poslední slova lásky nebo útěchy. Sanlitun však nikdy nedával najevo city. Jediným odkazem pro ni byly Yentenovy Dějiny Atmani, „aby mohla lépe ocenit naši historii“. Byla to krásná kniha, ale jenom kniha. Skutečným darem pro ni bylo jmenování hlavou ministerstva financí, otcova důvěra, že tu práci zastane.

„Děkuji ti, otče,“ zašeptala. „Budeš hrdý. Pokud se Valyn a Kaden vyrovnají s tím, co je jim souzeno, dokážu to i já.“

Pak se v ní vzedmul hněv a vytáhla zpoza opasku nůž.

„A až přijde čas, aby Uinian zemřel, budu držet nůž osobně.“

8

„Myslím, že se mě Tan pokouší zabít,“ řekl Kaden, narovnal se od hromady tašek, které zrovna vytáhl na střechu dormitáře, a setřel si pot z čela.

Dole pod ním Phirum Prumm ostře oddechoval námahou, zatímco přendával na místo další náklad a zavěšoval ho na provaz. Kadena bolely ruce i záda od monotónní práce, ale ve srovnání s tvrdostí výcviku, který mu Rampuri Tan chystal, byla oprava střechy, poškozené zimním ledem, něco jako prázdniny. Aspoň měl občas příležitost protáhnout se a promasírovat si bolavé svaly, aniž by ho za to čekaly rány.

„Přestaň fňukat,“ odsekl Akiil, dřepl si, aby tašky pořádně popadl, a pak celou bednu se zasténáním zvedl. Kaden neměl tušení, jak může jeho přítel pracovat s hřívou černých kudrnatých vlasů, které mu visely přes oči. Podle tradice si je měl ostříhat jako ostatní mniši, ale tradice nebyla přímo pravidlem a Akiil dokázal mimořádně schopně balancovat na tenké linii mezi jedním a druhým. „První měsíc s novým umialem je vždycky nejhorší. Pamatuješ, jak mě Robert přinutil přinést ty kameny na nový kozí chlívek dolů až z Havraního kruhu?“ Při té vzpomínce zasténal.

„Nemyslím, že je to tak strašné,“ namítl Pater, když mu Akiil složil balík k nohám. Chlapec hřadoval na špici střechy a na strohém pozadí zasněžených štítů v dálce vypadal jako malý chrlič. Bylo mu sotva osm, ještě byl novic a zatím neměl zkušenosti s opravdu tvrdým umialem.

„Jistěže pro tebe ne,“ odpověděl Akiil a varovně chlapci zahrozil prstem. „Zatímco my ostatní taháme a zvedáme tašky, ty si tam jenom tak sedíš!“

„Dávám je na místo,“ protestoval Pater, hnědé oči vykulené a dotčené. Zvedl volnou tašku, aby jim to předvedl.

„Aha, dáváš je na místo.“ Akiil obrátil oči v sloup. „Jak namáhavé. Omlouvám se.“

„Tohle je jenom práce,“ podotkl Kaden, popadl rukama silný provaz a začal tahat. „Od chvíle, kdy jsem začal s Tanem, jsem nezažil jediný den bez výprasku. Začíná mu docházet neporušená kůže.“

„Jenom práce?“ namítl Akiil a nevěřícně se na něho zahleděl. „Jenom práce? Práce je nemoc, potenciálně smrtelná nemoc.“

Navzdory tomu, že Kadena bolely rány, musel potlačit úsměv. Akiilovi nejspíš muselo nošení a zdvihání tašek opravdu připadat jako pokus o vraždu. Mladý akolyta byl v Ashk’lanu stejně dlouho jako Kaden, ale shinská etika a způsob života ho neobrušovaly tak rychle, jak by se mnoha starším bratrům líbilo. Opat Scial Nin a někteří z umialů v něj vkládali naděje, ale Akiil se z větší části příliš nelišil od devítiletého zlodějíčka, který sem před mnoha lety přišel z drsné Parfémové čtvrti v Annuru.

Kaden byl v Ashk’lanu jen pár měsíců, když na hlavní dvůr dorazil Blerim Panno, Ušlapaný mnich, jak mu říkali. Lem hnědého roucha měl natržený, ale jinak se zdálo, že mu dlouhá chůze až od Zákrutu nijak neublížila. Ale tři chlapci, kteří se táhli za ním, tři chlapci, ze kterých měli brzy být novici, vypadali pošramoceně a nejistě. Všichni měli nohy samý puchýř a těžce kulhali, všichni se hrbili pod tíhou plátěných vaků, které nesli na zádech. Z těch tří se jenom Akiil obtěžoval rozhlédnout kolem sebe a jeho hnědé oči hodnotily studené kamenné budovy Ashk’lanu mazaným pohledem, který Kadenovi připomněl Edura Uriarta, otcova ministra financí. Když však ten pohled spočinul na něm, nový chlapec ztuhl, jako by ho bodla špice neviditelné dýky.

„Kdo je to?“ zeptal se Akiil Panna podezíravě. Mluvil protahovaně a polykal samohlásky, takže mu Kaden, který vyrostl s libozvučným, šlechtickým přízvukem císařského dvora, skoro nerozuměl.

„Jmenuje se Kaden,“ odpověděl Panno. „Je to taky novic.“

Akiil potřásl hlavou. „Znám ty oči. Je to nějakej princ nebo lord nebo tak něco. Nikdo mi neřek, že tady budou nějaký princi nebo lordi.“ Jedovatě si odplivl na dláždění, jako by to byla sprostá slova.

Panno mu položil ruku na rameno. „To proto, že tady žádní princové ani lordi nejsou. Jenom shinové. Kaden sice pochází z Malkeenianova rodu a jednoho dne se tam možná vrátí, ale tady a teď je to novic, stejně jako ty.“

Akiil si Panna přeměřil, jako by si ověřoval, že mluví pravdu. „To teda znamená, že mě nebude komandovat?“

Kaden se při té otázce naježil. Chtěl namítnout, že nikoho nekomandoval, dokonce ani když nebyl v klášteře, ale Panno odpověděl, než stačil něco říct.

„Je tady, aby se naučil poslouchat, ne velet.“ Otočil se ke Kadenovi, jako by to chtěl názorně ilustrovat. „Kadene, seběhni prosím dolů k Bílému jezírku a přines našim bratrům čerstvou studenou vodu. Od rána ušli kus cesty a určitě mají žízeň.“ Kaden se ušklíbl nad nespravedlností toho příkazu a Akiil, když to viděl, se usmál svým širokým, špinavým úsměvem. Nebyl to zrovna slibný začátek přátelství.

Během osmi let však mezi synem císaře a zlodějem z Parfémové čtvrti jedno nepravděpodobné kamarádství vyrostlo. Jak slíbil Blerim Panno, shinové ignorovali všechny rozdíly v postavení i rodu, a během času bylo možné zapomenout, že rodiče, které si Akiil nepamatoval, byli pověšeni na základě zákona Kadenova otce, a že jednou, pokud se vrátí ke svému bývalému životu, může být Akiil odsouzen k smrti výnosem, na kterém bude Kadenova vlastní pečeť.

„Každopádně,“ pokračoval Akiil, protahoval si krk a mnul si bolavé předloktí, „ty tvoje uvzlykané historky jsou hromada prasečích hoven. Nevidím, že by tě teď Tan pronásledoval.“

„To jsou výhody společné dřiny,“ odpověděl Kaden a podal příteli další bednu tašek. „Dokud tady tvrdnu a dřu pro klášter, dává mi Tan pokoj s výcvikem.“

„No,“ řekl Akiil, přistrčil náklad k Paterovi, spokojeně si povzdechl a usadil se na střeše, „pak hádám, že si tuhle práci chceme protáhnout, jak to půjde.“

Kaden se podíval dolů na nádvoří. Odpolední slunce osvětlovalo kamenné domy a zakrslé stromy a navzdory zbytkům špinavého sněhu, který se ještě schovával v koutech, bylo teplo. Po štěrkových cestičkách procházelo jen několik mnichů, hlavy skloněné v modlitbě, a ve stínu meditační síně spásaly dvě zatoulané kozy řídkou jarní trávu, ale Scial Nin, který je pověřil prací na střeše, nebyl v dohledu.

„To jsou poslední,“ zavolal zdola Phirum. „Mám jít nahoru?“

„Postaráme se o to,“ zavolal zpět Akiil. „Už jsme skoro hotoví.“

„Opravdu?“ zeptal se Kaden, skepticky přejel očima zbývající bedny a znovu se podíval na nádvoří. Shinové ulejváky přísně trestali, i když se zdálo, že Akiil se tu lekci nikdy nenaučí a Pater tenhle jeho zlozvyk pochytil.

„Přestaň se ohlížet přes rameno,“ řekl Akiil a opřel se o tmavé tašky. „Sem nahoru nás nikdo honit nepřijde.“

„Jsi si tím tak jistý, abys riskoval výprask?“

„Samozřejmě!“ odpověděl mladík, propletl si prsty za hlavou a zavřel oči. „To je jedna z prvních věcí, co jsem se naučil kdysi ve čtvrti – lidi se nikdy nedívají nahoru.“

Pater seskákal po hřebeni střechy, balík tašek zapomenut. „Je to zlodějská moudrost?“ vyptával se. „Je, Akiile?“

Kaden zasténal. „Patere, už jsem ti řekl, že ‚zlodějská moudrost‘ je jenom hezké jméno, které Akiil dává svým tvrzením. Která se mimochodem obvykle pletou.“

Akiil se na Kadena upřeně zadíval jedním pootevřeným okem. „Je to zlodějská moudrost, Patere. Kaden o ní jenom nikdy neslyšel, protože strávil dětství v paláci, kde ho rozmazlovali. Buď rád, že máš někoho, kdo dohlédne na tvoje vzdělání. A kromě toho,“ dodal rychle, než mohl Kaden něco namítnout, „Tan Kadena tak zaměstnává, že jsme neměli šanci promluvit si o té koze, kterou ztratil.“

Při Akiilových slovech si Kaden nechtěně vybavil saama’an zabité kozy a s ním i ledové mravenčení strachu mezi lopatkami. Bylo hloupé dovolit, aby mu něčí slova diktovala myšlenky, a tak obraz i pocit zahnal. Odpolední slunce však bylo teplé, vítr k nim přinášel ostrou vůni jalovců, a než znovu vyhledá svého umiala, neuškodí odpočinout si, byť jen pár minut. Ještě jednou se rozhlédl po klášteře a usadil se na tašky vedle přátel.

„Co chcete vědět?“ zeptal se.

„To mi pověz ty,“ odpověděl Akiil, otočil se na bok a opřel o loket. „Vím, že ta koza byla zabitá. Vím, žes nenašel žádné stopy…“

„A mozek,“ skočil mu do řeči Pater. „Něco sežralo mozek.“

Kaden přikývl. V duchu si celou událost prošel víckrát, než byl ochotný připustit, ale nedokázal toho moc doplnit. „To je tak všechno.“

„Lích,“ řekl Pater, vtlačil se mezi oba mladíky a neodbytně mával malou rukou. „Mohl to udělat lích!“

Akiil ten absurdní návrh odbyl líným mávnutím. „Proč by se asi lích potloukal na konci mizerné zimy po Kostěných horách, Patere?“

„Možná se schovává. Možná jeho sousedi zjistili, co je zač, a tak musel utéct uprostřed noci. Možná někoho proklel,“ pokračoval chlapec u vytržení. „Udělal něco opravdu zlého a…“

Akiil se zasmál: „A tak se vydal sem nahoru, aby zabil pár koz?“

„Oni takové věci dělají,“ trval na svém chlapec. „Jí mozky a pijou krev a tak.“

Kaden zavrtěl hlavou. „Nedělají, Patere. Jsou to muži a ženy, stejní jako my, jenom trochu… pokřivení.“

„Jsou zlí!“ zvolal malý chlapec. „Proto se musí pověsit nebo je jim třeba useknout hlavu!“

„Jsou zlí,“ souhlasil Kaden. „A opravdu je musíme věšet. Ale ne proto, že pijí krev.“

„Mohli by pít krev,“ neužitečně nadhodil Akiil a šťouchl Patera do žeber, aby ho popíchl.

Kaden znovu zavrtěl hlavou. „Musíme líchy věšet, protože mají příliš velkou moc. Nikdo by neměl být schopný splétat vlákna reality tak, jak se mu hodí.“ Před stovkami let atmanští vládnoucí líchové zešíleli a málem zničili svět. Kdykoliv Kadena napadlo, jestli si líchové zaslouží všechnu tu nenávist a potupu, stačilo, aby si vzpomněl na historii. „Takovou moc by měli mít jen bohové.“

„Příliš velkou moc!“ vyprskl Akiil. „Příliš velkou moc! A to říká někdo, kdo jednou bude zatracený annurský císař!“

Kaden se ušklíbl: „Podle Tana nemám dost rozumu ani na to, aby ze mě byl obyčejný mnich.“

„Ty nemusíš být obyčejný mnich. Budeš vládnout půlce známého světa.“

„Možná,“ odpověděl pochybovačně Kaden. Palác úsvitu a Netesaný trůn mu odsud připadal neskutečně daleko, jen jako matný sen z dětství. Podle všeho, co věděl, bude jeho otec vládnout ještě dalších třicet let, let, která Kaden stráví v Askh’lanu nošením vody, opravováním střechy a, ó ano, taky výprasky od svého umiala. „Nevadí mi práce a bití, když mám pocit, že je to součást nějakého většího plánu. Ale s Tanem… Pokud jde o něho, mohl bych klidně být nějaký hmyz.“

„Měl bys být rád,“ odpověděl Akiil, otočil se na záda a zahleděl se na pádící oblaka. „Celý život se snažím, seč můžu, dosáhnout toho, aby ode mě nikdo nic moc nečekal. Nízké očekávání je klíč k úspěchu.“ Začal se obracet k Paterovi, ale Kaden ho zarazil.

„To není další zlodějská moudrost,“ řekl chlapci. Potom se otočil zpět na Akiila. „Víš, co mě Tan nechal dělat celý minulý týden? Počítat. Počítat všechny kameny ve všech budovách Ashk’lanu.“

„Na tohle si stěžuješ?“ zeptal se Akiil a píchl ho prstem. „Dostával jsem těžší úkoly, když mi bylo deset.“

Kaden obrátil oči v sloup. „Vždycky jsi byl předčasně vyspělý.“

„Nemusíš se vytahovat velkými slovy. Všichni jsme nevyrostli s manjarským učitelem.“

„A netvrdil jsi náhodou právě ty, že jediné vzdělání, které muž potřebuje, může získat od řezníka, námořníka a děvky?“

Akiil pokrčil rameny: „Řezník a námořník nejsou povinní.“

Pater se snažil sledovat, o čem mluví, a otáčel hlavou od jednoho k druhému.

„Kdo je děvka?“ zeptal se. Pak se vrátil k předchozím úvahám. „Jestli tu kozu nezabil lích, tak co to bylo?“

Kaden znovu uviděl saama’an, rozbitou lebku, do čista vyjedenou.

„Řekl jsem vám, že nevím.“ Podíval se přes nádvoří, za kamenné domy a žulové římsy, k místu, kde slunce klesalo k nekonečným stepním pastvinám. „Ale už brzo bude tma a jestli se nedám do pořádku a nenajdu Tana před večeří, budu té koze závidět.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Císařovy čepele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.