ARISTOKRATKA

NA KONI

– EVŽEN BOČEK –

DRUHÉ MĚSTO / BRNO 2016

Aristokratka na koni

– Evžen Boček –

Vydalo nakladatelství Druhé město – Martin Reiner

Pod Červenou skálou 7, 639 00 Brno

v Brně roku 2016 jako svou 141. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Strnadová

Obálka a grafická úprava Bedřich Vémola

Fotografie na obálce www.icanbecreative.com

Sazba z písem Minion a Veneer Two studio@vemola.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první

www.druhemesto.cz

© Evžen Boček, 2016

© Druhé město – Martin Reiner, 2016

ISBN 978-80-7227-384-3 (kniha)
ISBN 978-80-7227-692-9 (e-kniha)

Pro čtenáře, kteří ještě nečetli Poslední aristokratku ani Aristokratku ve varu, nebo je četli, ale už si z nich nic nepamatují, je na konci knihy sepsán orientační Slovníček.

Situace a postavy v knize jsou vymyšlené.

Až na knížete Schwarzenberga, pochopitelně.

Jmenuji se Marie Kostková z Kostky. V rodové historii jsem v pořadí třetí.

Marii I. pochovali v roce 1450 do rodinné hrobky, aniž se přesvědčili, že je dostatečně mrtvá. Když o pár let později hrobku otevřeli, seděla na schodech. Od té doby jsme pohřbíváni v zatlučených rakvích.

Zatlučená je i rakev Marie II., která při jednom z pokusů o výrobu kamene mudrců vynalezla zřejmě dynamit. Do rakve zatloukli pouze část jejího šatníku a paruku, protože tělo zmizelo spolu s věží, kde měla laboratoř.

Obě jsou naše strašidla. Ani jedna se nedožila dvaceti. Mně je devatenáct.

Když nepočítám desítky levobočků, jež během svého misijního působení v rovníkové Africe zplodil Karel Václav, jsem jediný příslušník rodu narozený mimo evropský kontinent. Narodila jsem se v New Yorku. Byla jsem Američanka. Pro ostatní Američany jsem byla Mary Kostka.

Můj otec byl taky Američan. Chtěl být nenápadným učitelem literatury, kterým taky byl. Kolegové a studenti mu říkali Franku. Nikdo z nich neměl ani ponětí, že je český aristokrat. Nikdo z nich neměl určitě ponětí ani o tom, že existují nějaké Čechy.

Dnes jsme pochopitelně oba Češi. Můj otec je František Antonín Kostka z Kostky, ochránce Božího hrobu, člen řádu maltézských rytířů a patron kostela Nanebevzetí Panny Marie v Kostce.

Přestože používání šlechtických titulů bylo v Čechách zakázáno už v roce 1919, všichni mu říkají pane hrabě. Franku mu říká jedině moje matka. Matka je pořád Američanka. Jmenuje se Vivien.

Kostka je naše rodové sídlo. Původně to byl hrad, který ve třináctém století postavil rytíř Mikuláš Kostka a nazval ho Kostka. Od té doby jsme Kostkové z Kostky.

Dva měsíce po dokončení dobyli Kostku rytíři z řádu německých rytířů. Potom už dobyl Kostku v podstatě každý, kdo šel zrovna kolem.

V osmnáctém století moji předkové Kostku přestavěli na barokní zámek. Z hradu se zachovaly jenom katakomby a hrobka.

O Kostku jsme pětkrát přišli a pětkrát jsme ji dostali zpátky. Poprvé nám ji zabavil řád německých rytířů. Podruhé husité.

Potřetí Ferdinand II. Habsburský, který ji daroval řádu německých rytířů. Počtvrté nám Kostku zabavil Adolf Hitler, který ji daroval Heinrichu Himmlerovi, který ji daroval SS.

Popáté nám Kostku pochopitelně zabavili komunisté v roce 1948.

V roce 1996 jsme Kostku dostali popáté zpátky.

23. 6.

Přivezli pro mě rakev. Je bílá a na víku je cedulka s mým jménem a datem narození. Datum úmrtí naštěstí chybí.

Rakev objednala Milada, protože před vrcholem návštěvnické sezony potřebujeme výrazné osvěžení prohlídkové trasy. Zajímalo mě, co je na mé smrti osvěžujícího a jestli se mě kvůli zvýšení návštěvnosti chystá zabít a nabalzamovat.

Prý nechystá, a dokonce mě ujišťovala, že v dohledné době ani neočekává, že umřu.

Blížící se naplnění rodové kletby umocněné připravenou rakví bude trhákem letošního léta a k návštěvě Kostky vybičuje i ty největší ignoranty, kteří dovolenou tráví sběrem hub a zavařováním meruněk.

Podle Milady lidé smrt milují.

Když ještě pracovala pro knížete Schwarzenberga na Orlíku, došlo při vloupání do zámecké zbrojnice k tragédii, při níž se na zloděje převrátila obrovská vitrína s popravčími sekerami a mučicími nástroji. Počet obětí masakru se podařilo zjistit až rozborem DNA.

V následujících týdnech zažil Orlík takový nával návštěvníků, že se muselo provádět i v noci, zvláště když se Miladě podařilo celou událost prezentovat jako pomstu bývalého hradního kata, který nesnáší, když mu někdo sahá na vercajk.

Otec byl zprvu docela zaražený a protestovat začal až poté, co se dozvěděl, kolik rakev stojí. Prohlásil, že se jedná o rouhání, které ho ještě ke všemu bude stát „majlant“, a zaměstnancům pohřební služby přikázal, aby si tu předraženou bednu zase odvezli. Milada ovšem řekla, že náklady se nám vrátí už během prvního prázdninového týdne, protože zdražíme vstupné. Rouháním by podle ní naopak bylo tak neopakovatelnou příležitost propást. Pokud přežiju svoje dvacáté narozeniny — a já s tím docela počítám — zařadím se do šedého houfu mediálně neviditelných aristokratek, jakých jsou v Čechách desítky.

Milada očekává sezonu snů.

Josef prohlásil, že v jeho případě se bude jednat o sen věčný, jelikož se chystá umřít, a doporučil nám, abychom udělali totéž. Jestliže se nám podařilo přežít školní výlety, jednalo se o zázrak, který se nebude opakovat. Hordy upocených prázdninových výletníků, navíc nesmyslně vydrážděných kacířskou pověrou, jsou podle něj předobrazem krupobití popsaného v Apokalypse. Ale zatímco konec světa vtěsnal milosrdný Bůh do třiceti dnů, letní prázdniny mají dva měsíce, což nejsou schopny přežít ani organismy, které nemají problém s jaderným výbuchem a následnou radiací.

Josef samozřejmě nehorázně přehání, ale fakt, že matka od minulého týdne, kdy skončily školní výlety, křičí ze spaní, je docela znepokojivý.

Po Josefově apokalyptické prognóze se Milada obrátila na pohřební zřízence s žádostí, aby budoucímu nebožtíkovi vzali míry a hned začali s výrobou rakve, protože v létě se mrtvoly rychle kazí. Funebráci se nejistě usmívali a couvali směrem k východu. Na ústup se dali v okamžiku, kdy si moje šílená guvernantka Deniska lehla do rakve, prohlásila, že je to „super“, a požádala je, aby ji přiklopili.

Těžko říct, jak by komentovali Josefovu žádost, abychom ho po smrti hodili do kompostéru, což je zřejmě jediné místo, kde ho nikdo nebude očumovat.

U večeře se mluvilo o rakvi. Milada už odfaxovala do všech českých novin a časopisů tiskovou zprávu, která svým slohem připomíná úvodní stránku nějakého hororu. Jen slovo prokletí se tam vyskytne sedmkrát. Námitku paní Tiché, že „holka bude mít v hlavě pěkný čurbes“, odbyla Milada poukazem na představitelku Sněhurky v Disneylandu, která leží ve skleněné rakvi celou šichtu a určitě z toho žádný čurbes v hlavě nemá. Nevím, kde bere tu jistotu. Při mé návštěvě Disneylandu v roce 1985 byla Sněhurka první člověk, kterého jsem viděla šňupat kokain.

Pan Spock prohlásil, že jestli si na někoho brousí zubatá kosu, je to on, protože už za šedesát pět dní dosáhne věku, v němž měl jeho otec první mozkovou mrtvici provázenou epileptickým záchvatem a ledvinovou kolikou.

Pan Spock je přesvědčený, že dopadne stejně a do rakve ho budeme ukládat v kraťasech, protože mu kvůli silné cukrovce uříznou obě nohy. Zachránit ho prý může už jedině mnohem vyspělejší mimozemská civilizace, která by z něj udělala mutanta. Josef řekl, že nemusí vkládat naději do ufonů, protože nejpozději za měsíc budeme mutanti všichni.

Jakkoliv jsem přesvědčená, že v dohledné době neumřu, do svých večerních modliteb jsem pro jistotu zařadila i prosbu o odvrácení náhlé smrti.

24. 6.

U snídaně mi Deniska řekla, že bych „ty moučníčky měla začít kapánek vybržďovat, abych se do tý rakve vešla“.

Mám skoro stejné míry jako princezna Diana v době svého sňatku s Charlesem, ale přesto jsem se rozhodla držet několik dní půst. Mnohem víc než případná smrt mě děsí představa, že mě do hrobky uloží v kredenci a do rodové historie vstoupím jako Dýchavičná Marie nebo Cvalík.

Kandidátů na brzký odchod na onen svět je ovšem na Kostce mnohem víc.

Náš zahradník tvrdí, že má krevní tlak jak masajská žirafa.

V encyklopedii zvířat jsem se dočetla, že masajská žirafa má krevní tlak třikrát vyšší než člověk, takže pan Spock zřejmě brzy exploduje. Stejný konec očekávám i u matky, až se dozví, že se princezna Diana — slovy paní Tiché — sčuchla s nějakým Arabáčem. „Nějaký Arabáč“ je ve skutečnosti egyptský miliardář, s nímž se Diana podle dnešního Blesku seznámila při nakupování kabelek v jeho obchodním domě.

Ačkoliv matka neumí česky přečíst ani datum, Blesk jsem pro jistotu spálila v kamnech. Dodnes nevstřebala, že si Jackie Kennedyová vzala „toho řeckého námořníka“ (miliardáře Onassise).

No a jelikož já při nejbližší příležitosti zabiju svoji guvernantku, je pravděpodobné, že prázdniny přežije jenom paní Tichá s našimi psy. I když… na závěr dnešního pokusu o výcvik otec Olinovi a Laďovi slíbil, že půjdou do guláše. Z nejasných důvodů totiž všichni tři skončili v kašně, kde se ukázalo, že naši psi mají hrůzu z vody, takže na otce naskákali jako na záchranný člun. Když se mu podařilo konečně vydrápat ven, vypadal jak po napadení žralokem.

Půst není tak náročný, jak jsem se obávala. Za chvilku bude půlnoc a žádný strašný hlad nemám.

25. 6.

Mám strašný hlad a jsem nearistokraticky nervózní. Hned ráno jsem se osopila na Carevnu, která ohlodávala kosti od včerejší večeře a já jsem měla dojem, že schválně mlaská.

Místo snídaně jsem se jela projet na koni. Rozčilovalo mě, že kůň měl radost.

Když jedna skupinka návštěvníků začala při prohlídce hrobky reptat, že za tak nehorázné vstupné by se dal očekávat přinejmenším sarkofág Tutanchámona, a ne pár polorozpadlých rakví, odsekla jsem, aby šli na hřbitov, kde to budou mít zadarmo.

Jakkoliv se na smrt nechystám, ze studijních důvodů jsem zběžně prolistovala deník zámeckého lékaře z devatenáctého století. Je v něm zaznamenáno celkem sedm úmrtí mých předků, ale o nějakém smíření při odchodu z tohoto světa se mluvit nedá. V poslední hodince se většinou nadávalo, a pokud tomu nebránilo ochrnutí, házelo se různými předměty nebo trhalo povlečení. Hraběnka Sofie při udělování posledního pomazání pokousala zámeckého kaplana.

Doufám, že nezačnu dávit návštěvníky.

26. 6.

Paní Tichá si myslí, že mám stažený žaludek kvůli strachu ze smrti. U snídaně, kde jsem pochopitelně nebyla, nařkla Miladu, že „kvůli jejímu tyátru ztratila holka chuť do života“.

Aby se „holce“ chuť do života zase vrátila, paní Tichá vyfuněla a odhekala dvě patra a přinesla do mého pokoje husí stehno o velikosti sekery, štrúdl, po němž by zcela jistě upadlo do hyperglykemického komatu celé mužstvo vzpěračů, a pochopitelně také ořechovku, jejíž antidepresivní účinky spočívají v navození stavu, kdy je člověku všechno jedno a jakýkoliv problém odbývá zaklínadlem „sere pes“.

Někde jsem četla, že třetí den půstu přestává mozek myslet na potravu. Můj ne. Ve chvíli, kdy se paní Tichá s téměř předsmrtným chrčením objevila ve dveřích, jsem měla hlady okousané všechny nehty, a nebýt jejího příchodu, zřejmě bych si začala hryzat ruku.

Od zhltnutí té nádherně vonící hromady mě dělily setiny vteřiny, když se paní Tichá svalila do křesla, které zabečelo jako zvíře a péra se zarazila do parket.

Hlavou mi proletěl obraz sedacího a lehacího nábytku vyztuženého dubovými fošnami a železnými táhly, který budu zanedlouho potřebovat stejně jako hraběnka Antonie, jejíž rakev považují někteří návštěvníci za hausbót.

O dvacet minut později

Mám nesnesitelný hlad a začínám litovat, že jsem jídlo odnesla do otcova pokoje. Už přestal fungovat i pohled na křeslo, jehož sedací část se ještě stále nevrátila do původní polohy.

O padesát minut později

Otec si přišel pro ořechovku. Snědl štrúdl a je mu těžko. Pochoduje po chodbě a nadává na paní Tichou, že „do štrúdlu snad musela dát tuk z celé velryby“.

27. 6.

Není mi jasné, jak ty permanentně vyhladovělé modelky můžou vůbec chodit. Já jsem hlady tak zesláblá, že jsem se ráno skoro nedokázala ani učesat. Jelikož jsem nebyla schopná vyzvednout sedlo na koňský hřbet — a to i poté, co si chápavý kůň při posledním pokusu téměř dřepl — šla jsem se projít do parku s našimi psy. Na zpáteční cestě se mi z hladu točila hlava a na ranní poradu jsem se — slovy paní Tiché — dovlekla jak stará žebračka. Hned na začátku nám Milada oznámila, že na všech českých školách se právě rozdává závěrečné vysvědčení a s výjimkou nezletilých kriminálníků a chovanců odvykacích zařízení začínají dětské populaci prázdniny.

Podle nějakého průzkumu plánuje každá druhá rodina návštěvu alespoň jednoho hradu a zámku, přičemž jako hlavní důvod tázaní uvedli, že jedině změna prostředí zabrání tomu, aby své potomky pozabíjeli. Zároveň ovšem dvaaosmdesát procent rodičů vyjádřilo přání, „aby se na těch památkách alespoň něco hejbalo“, a téměř devadesát procent chce „pro ty haranty nějaký překvápko“. Josef poznamenal, že stejné požadavky si do deníku zapsal i římský historik Plinius, když se s celou famílií dokodrcal v srpnu roku sedmdesát devět na letní pobyt do Pompejí. Za hodinu po jejich příjezdu vybuchl Vesuv a hejbat se začalo všechno. Nakonec město i s obyvateli a turisty pohřbil popel, takže bylo i překvápko. Historickou vsuvku dovršil Josef povzdechem, že my takové štěstí mít nebudeme, protože široko daleko není žádná sopka.

Na tomto místě musím bohužel konstatovat, že půst se u mě zřetelně míjí účinkem — alespoň pokud jde o utlumení špatných povahových vlastností a vzbuzení lásky k bližnímu. Naprosto nearistokraticky jsem se na Josefa osopila a nabídla mu možnost soukromého zemětřesení v naší historické mlátičce na obilí s následným uložením do kachlových kamen ve svatebním pokoji Helenky Vondráčkové, kde se už asi tři sta let nevybíral popel. Josef vzdychl a prorockým hlasem oznámil, že za pár týdnů se budeme chtít zahrabat všichni. Pan Spock nás požádal, abychom před ním nepoužívali slovo zahrabávat, když mu do první mrtvice zbývá šedesát jedna dnů, pět hodin a — s pohledem upřeným na kukačky — třicet devět minut. Deniska se na něj obdivně podívala a řekla: „To je psycho.“ Výjimečně s ní souhlasím. Otec praštil do stolu a řekl, ať držíme klapačky, nebo z nás všech udělá nebožtíky vcukuletu. Následně vyzval Miladu, aby pokračovala v poradě a pokusila se ho přesvědčit, že vyděláme nejenom na tu posr… rakev, ale i na vodu, jelikož právě přišla od vodáren druhá upomínka s výhrůžkou odstřihnutí vodovodu a on si nemíní čistit zuby ve smradlavé kašně a na záchod chodit do písku jak naše kočka.

Milada sebejistě prohlásila, že po letošní sezoně se budeme koupat v penězích, protože aristokratka před smrtí a budoucí strašidlo v jedné osobě (jako já) udělá z Kostky novodobé poutní místo českých rekreantů a jejich znuděných a otrávených ratolestí. Kombinace kletby, smrti a duchařiny prý budou na průměrného Čecha působit jako afrodiziakum.

„A kolik těch průměrných Čechů je?“ zeptal se otec.

Josef řekl, že všichni.

28. 6.

V noci se mi zdálo, že jím husu. Po probuzení se ukázalo, že jsem rozkousala polštář. Moje postel vypadala jako hnízdiště a já jako nějaká labutí královna z lední revue.

Když jsem si začala téměř bezvládnýma rukama vyčesávat ze zacuckovaných vlasů chuchvalce peří, vrazila do mého pokoje Milada a vítězoslavně mávala papírem utrženým z faxu. V obličeji měla radostný výraz, který ovšem při pohledu na moji hlavu okamžitě zmizel.

„Ať se mi to jenom zdá, ať se mi to jenom zdá,“ mumlala, ale když zjistila, že nejde o halucinaci, během několika minut mě dost nešetrným způsobem doslova oškubala. Při této činnosti hysterickým hlasem oznamovala příjezd reportéra z Blesku, který chce aristokratku před smrtí na titulní stranu sobotního vydání. Sobotní vydání Blesku čte skoro pět milionů Čechů a posvátný tón Miladina hlasu naznačoval, že se jedná téměř o nové evangelium. České celebrity se prý vdávají, rozvádějí, soudí, chytají rakovinu a páchají sebevraždy jenom proto, aby se dostaly do sobotního vydání. A titulní stránka sobotního vydání je v podstatě ekvivalent nebe — kam ovšem nevstoupím, pokud budu vypadat jak náčelník Hurónů.

Milada nicméně vyjádřila spokojenost s mojí bledostí a celkovou malátností, které odpovídají obrazu prokleté princezny. Jelikož roztrhanou peřinu mylně pokládala za důsledek výbuchu nekontrolovaného vzteku (neměla jsem sílu jí to vysvětlovat), musela jsem kvůli utlumení nežádoucích emocí zhltnout pod jejím dozorem dva prozacy, aby v Blesku nenapsali, že jsem nakažená vzteklinou (od návštěvy Kostky by to odradilo rodiny s malými dětmi a důchodce).

Při odchodu mě povzbudila prohlášením, že osud Kostky je v mých rukách, a pokud novináře nezaujmu, tak na podzim budeme hryzat trávu. Totéž zopakovala při bleskovém školení v zámecké kuchyni, při němž všechny vyzvala, aby se před reportérem tvářili ztrápeně a zaraženě. V případě pana Spocka byl takový pokyn zbytečný, jelikož působí dojmem, jako by ho každou chvíli měli preparovat. Zoufalým hlasem oznámil, že on na podzim bude trávu hryzat určitě, bohužel zespodu. Josef jízlivě poznamenal, že ztrápené výrazy jsou pro Blesk zcela nedostačující, a navrhl vyvěsit ze všech oken černé prapory jako při smrti Stalina a žalem si rvát vlasy — nejlépe navzájem.

Paní Tichá prohlásila, že na takový tyátr sere a jediné, co ji trápí, jsou plotýnky a ta divná nemoc Helenky Vondráčkové. (Včera v Blesku vyšel článek o Helence Vondráčkové s názvem Zombie.) Ztrápená a zaražená nebude určitě ani Deniska, která se těší, až jí budu ze záhrobí posílat vzkazy a po nocích budeme společně špacírovat v katakombách. Otec žalem zdrcený je, nikoliv ovšem z mého prokletí, ale zásluhou úřední obsílky požadující zaplacení jakési daně z nemovitostí. A bude ještě zdrcenější, až zjistí, že matka v nestřeženém okamžiku volala do Spojených států svojí bláznivé sestře Jess, aby ji informovala o mém brzkém vstupu mezi celebrity a pochlubila se, že má číslo faxu princezny Diany do Kensingtonského paláce. Pokud umí reportér z Blesku anglicky, tak bude po rozhovoru s matkou zaražený a ztrápený on.

Nejsem si jistá, jestli byl dobrý nápad nechat si vnutit od paní Tiché velkou ořechovku na kuráž, zvlášť vezmu-li v úvahu dva prozacy a prázdný žaludek.

29. 6.

Kombinace půstu, prozacu a ořechovky opravdu nebyl dobrý nápad. Jednak jsem větší část noci strávila klečením na studených dlaždičkách s hlavou v záchodové míse, takže se pohybuju jak na protézách, protože z kolen se téměř vytratil ohýbací reflex, nemluvě o tom, že moje nohy mají teplotu polárního ledovce. Jednak, a to mě znepokojuje mnohem víc, mám celý včerejšek zahalený v mlze, z níž se občas vynoří nějaký obraz, u něhož si ke všemu nejsem vůbec jistá, jestli se jednalo o skutečnost, nebo halucinaci. Třeba ten novinář z Blesku — byl to muž, nebo žena?

Seznam mých vzpomínek vypadá takto:

• Padám ze schodů do hrobky — asi skutečnost

• Zakopávám o rakev Marie I. a padám na rakev Marie II. — doufám, že halucinace

• Ležím v rakvi a novinář/ka mě fotí — zřejmě skutečnost

• Ležím na zemi a směju se — určitě halucinace

• Nějaký hlas říká: Buď je nacamraná, nebo má parkinsona v posledním stadiu — zřejmě halucinace

• Deniska leží v rakvi a říká sýýýr — určitě skutečnost

• Pan Spock leží v rakvi a říká: Nic moc — asi skutečnost

• Pan Spock žádá novináře/novinářku, aby mu na fotce dodělal/a víc vlasů, protože ji chce použít na vlastní parte — skutečnost

• Skupinové foto v hrobce u mojí rakve — asi skutečnost

• Deniska v brnění — skutečnost

• Josef v županu — skutečnost

• Matka mluví česky — jasná halucinace

• Matka říká, že si faxuje s princeznou Dianou — halucinace (matka faxovat neumí)

• Olin s Laďou trhají něčí boty — asi skutečnost

• Josef se směje — jasná halucinace

• Otec dává novináři/novinářce několik bankovek — jasná halucinace

• Paní Tichá se ptá, jestli je zombie nějaká vyrážka — pravděpodobně skutečnost

• Ležím na zemi s vycpanou pandou — doufám, že halucinace

• Deniska říká, že být strašidlem je super — určitě skutečnost

• Mám hlavu v krbu a křičím nebo zvracím — Panebože, ať je to halucinace!

• Novinář/ka si fotí očkovací průkazy psů — halucinace

• Novinář/ka nasedá do auta s ovázanou rukou a v papučích pro návštěvníky — určitě halucinace

30. 6.

Chci umřít!

Pod včerejším zápisem je otcovou rukou napsáno:

Tak halucinace škrtni, protože všechno byla skutečnost!

A ještě si tam dopiš:

• Žes nakopla vycpanou zebru

• Žes nakopla Carevnu

• Žes nakopla Josefa (tohle náhodou ničemu nevadilo)

• Žes žádala fotku Heleny Vondráčkové o zazpívání písničky To přijde jakoby nic

• Žes zpívala To přijde jakoby nic a náhle v tom lítáš a svět je nádherný, růžový, béžový… (kromě tvojí zpívající matky jsem nic horšího asi v životě neslyšel)

• Žes trsala s vycpanou pandou

• Žes matku označila za princeznu Dianu pro zoufalce (naštěstí ti nerozuměla)

• Žes Denisce v brnění dala do ruky neizolovanou šňůru od toho esesáckého generátoru a chtěla ho nastartovat (smůla, děvenko, není v něm nafta)

• Žes mě nazvala debilním škudlilem (a kvůli komu to asi dělám, he?)

• Žes slíbila zahradníkovi svoje vlasy, pokud si je alespoň jednou za půl roku umyje opravdovým šamponem

Ujišťuji tě, že jsem četl jenom a pouze ten včerejší zápis. Kdybych si toho přečetl víc, možná bych tě musel zabít nebo vydědit.

P. S. O pohlaví reportéra/reportérky Blesku nepanuje shoda ani mezi námi, kteří jsme včera nebyli sjetí. Já se kloním k tomu, že to byla ženská, protože po Olinově prudkém nárazu hlavou do rozkroku se to stvoření jenom pitomě zasmálo.

S pozdravem

Debilní Škudlil

Jestliže jsem posledních pár dnů byla nezdravě bílá, po přečtení otcova příspěvku se mi krev v těle rozproudila takovým způsobem, že má můj obličej barvu rudého slunce na japonské vlajce.

Už vím, kdy a na co zemřu. Bude to dnes a v úmrtním listu bude v kolonce příčina smrti uvedeno: umřela hanbou.

Do rodové historie vstoupím jako „ta, která tančí s vycpanou pandou“. To už byl lepší i ten Cvalík.

Až vyjde sobotní Blesk, budu si naštěstí klidně ležet mrtvá ve své rakvi a bude mi jedno, jak na mě návštěvníci ukazují prstem se slovy: „To je ta z té fotky, jak blije do krbu. Prý aristokratka. Z chlastu měla játra tvrdý jak meteorit.“

A neuslyším ani Maxovo povzdechnutí: „Moje matka taky nasává jak švédská pumpa, ale aspoň se při tom nedává fotit do novin.“

A při pohřební trachtě řekne Deniska, že jsem ji chtěla usmažit elektrickým proudem, a Max nejspíš poznamená: „Psycho.“

Pak si spolu vyjedou na koních a budou se smát jak dva idioti, zatímco já už budu smrdět jak kozí sýr, který onehdy paní Tichá našla na dně mrazáku. Max se vyzná ze svého obdivu k podvyživeným a vychrtlým dívkám a Deniska se mu na oplátku svěří, že je „úplně hotová“ do aristokratů, i když jsou chudí jak kostelní myši a bydlí v pronajaté hájence, což jí bude samozřejmě připadat „super“.

A hajzl kůň bude radostně řehtat, protože mu v sedle sedí ta anorektická maškara, a ne já, která váží jak paleta cementu.

Tatíček Benda vysoudí na chamtivých příbuzných Hvězdu, dceruška dostane navrch věno o velikosti státního rozpočtu Rumunska, na svatbě zazpívá Helenka Vondráčková Sladké mámení a Lásko má, já stůňu a ženichův svědek kníže Schwarzenberg věnuje novomanželům stříbrné příbory, o které jakýsi jeho předek obral v kartách mého prapraprastrýce.

A svět bude nádherný, růžový, béžový… (Kdo ten text psal — lakýrník?)

Na svatební cestě se Deniska a Max Launovi zastaví na Kostce, kde u mojí rakve uslyší, jak otrávený Josef říká návštěvníkům: „Kdo se jí dotkne, do roka ztloustne, zmagoří, všechny kolem pokope a nakonec někoho pošle na krchov čichat macešky zespodu.“

SBOHEM, UMÍRÁM…

Později

Ačkoliv naši psi sežrali reportérovi/reportérce nové boty a Olin mu/jí skoro ukousl ruku, jsou v Blesku z aristokratky před smrtí nadšeni a kromě titulní strany bude moje sebeznemožnění ještě na dalších dvou. Miladě telefonoval přímo šéfredaktor, který moje chování označil za autentický záchvat šílenství z přicházející smrti. Většina celebrit se před hrozbou možného konce uchyluje ke stupidnímu fňukání nebo se maximálně vzmůže na otřískané klišé ve smyslu, že bude bojovat blablabla…, což čtenáře a inzerenty už vyloženě nudí. Prokletá aristokratka, která řádí jak Terminátor, bude v té záplavě ztrápených ksichtů v nemocničních pyžamech působit jak zjevení a lidi vezmou trafiky útokem. Víc jsem už neslyšela, protože jsem si přes hlavu přetáhla peřinu s úmyslem se udusit. Velice rychle jsem ovšem zjistila, že smrt udušením je poměrně nepříjemná, a peřinu jsem zbaběle stáhla, abych mohla dýchat. Následně jsem Miladě oznámila svůj úmysl do soboty umřít. Milada řekla, že mě to nesmí ani napadnout, jelikož prodala Blesku exkluzivní práva na fotky a informace až do mých devatenáctých narozenin.

Když odešla, měla jsem vidění: Max kroutí hlavou nad sobotním Bleskem a vzápětí hází do ohně moje dopisy.

Doufám, že umřu co nejdřív, abych neměla proleženiny.

Později

Bohužel stále živá. Zřejmě jsem na chvilku usnula, protože se mi zdálo, jak držím v ruce dráty a Deniska se pokouší nastartovat generátor. Přichází Max s kanystrem a říká: „Musím tam nalít naftu.“

Deniska: „Kam?“

Max: „Do generátoru.“

Deniska: „Do generátoru?“

Max: „Do té mašiny, aby chytla.“

Deniska: „Chytla? To má hořet? Já jsem myslela, že je na elektriku.“

Max: „Ty jsi tak úžasně roztomilá.“

Ještě několik minut po probuzení jsem nedokázala zastavit skřípání zubů.

Později

Otec mi přišel odpustit debilního škudlila. Nejspíš proto, že díky mně „nasekáme majlant“. Milada odhaduje výnosy z projektu Aristokratka před smrtí minimálně na úrovni Orlíku, kde se prý denní tržba z pokladny odnáší v bedně od soustruhu. Otec už byl v dílně pana Spocka a po přeměření starého rezavého soustruhu málem omdlel. V galerii příslušníků našeho rodu už se vidí s titulem „rozmnožitel majetku“, který zatím obdržel jenom Václav Přemysl, jenž se vydal na prosebnou pouť do Říma a ve Vatikánu se ocitl v okamžiku, kdy se tam právě rozjíždělo rabování. Podle archivních pramenů se na Kostku vracel v čele kolony dvaceti plně naložených vozů. Otec si myslí, že mu „natrhneme triko“. Budoucí miliony mu zřejmě zatemnily mozek, protože matce slíbil — samozřejmě po zázračné sezoně — výlet do Londýna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aristokratka na koni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.