TRITON

Praha / Kroměříž

Lenka Stránská

ŽIVOT S NEPŘÍTELEM

Byla jsem ženou tyrana

Lenka Stránská

ŽIVOT S NEPŘÍTELEM

Byla jsem ženou tyrana

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Lenka Stránská, 2016 © Stanislav Juhaňák - TRITON, 2016

Cover ilustration © Oldřich Jelen, 2016

Cover © Renata Brtnická, 2016

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7553-033-2

Obsah

PŘEDMLUVA

Mám zákaz kýchání...

Motto:

Dnes už jsem přesvědčená, že čas, kdy strůjcem ponížení ženské bytosti byl muž, pominul. Dnes už vím, že kvalitu svého kolektivního i soukromého osudu mají ve svých rukách ženy. Škoda, že strach riskovat je silnější než touha žít důstojně. Škoda, že vážit si sama sebe a žít vlastní život je méně než hlas ulice, kterému se říká „cotomuřeknoulidi“.

(Olga Sommerová: O čem ženy nesní)

PŘEDMLUVA

Málokterá žena vstupuje do partnerství či manželství s tím, že si vybrala svého muže špatně. Na začátku vztahu zažívá s milovaným člověkem krásné chvíle, plánuje s ním společný život a rodinu. Cítí se zaskočená, když vášnivá objetí, květiny a romantické procházky najednou vystřídají urážky, ponižování a výbuchy nezvladatelného vzteku ze strany partnera. Některé ženy dají v případě prvních varovných signálů jasně najevo: takhle se ke mně nechovej! Jiné po prvním incidentu odcházejí, ale většina zamilovaných žen, stejně jako hlavní postava této knihy, ve vztahu zůstává a násilné chování muže omlouvá. Věří, že na vině jsou ony samy, a když se napraví, změní se i partner. Narůstající napětí se snaží řešit smířlivostí, jen aby se vyhnuly agresi. Přesto stačí partnerovi málo, aby vyvolal další incident. Bludný kruh se uzavírá: výčitky, nadávky, bití, květina „na usmířenou“, „líbánky“ a strohé konstatování, že si „stejně za všechno může sama“... Stejný scénář se opakuje celé týdny, měsíce i roky.

Nejsou výjimkou ženy, které si nechají ubližovat dvacet, třicet let.

Hrdinka této knihy svěřovala své trápení téměř čtyřicet let deníku. Její příběh je hlubokou sondou do duše ženy, která je téměř denně vystavována pokořování, kritizování, vyhrožování, zesměšňování i fyzickým atakům manžela. A domácí násilí spolu s aktéry stárne. Asymetrický vztah v pozdějších etapách života eskaluje. S nemocemi a povahovými změnami manžela ve stáří přicházejí i nové způsoby nátlaku - od terorizování až k dominantnímu fyzickému násilí. Mezi řádky čteme, jak hrdinka knihy své skutečné pocity popírá. Jak je přecitlivělá a nedokáže ventilovat své emoce: jednou upadá do apatie a netečnosti, jindy je vznětlivá. Vnitřní panika, úzkosti, deprese se u ní střídají s pocity viny a studu. Přijala roli oběti a přestala znát svou vlastní cenu. Chladného, arogantního manžela nedokázala opustit, protože on přece „potřeboval její péči“. Stejně jako u většiny starších žen je morální dilema ústřední postavy této knihy svázáno s tradiční představou o genderových rolích a postojem k manželství. Přestože ji mlčení celá léta „bolelo“, nenašla v sobě dost síly z bludného kruhu vystoupit.

Teprve v okamžiku, kdy si oběť uvědomí, proč se jí svírá žaludek, kdykoli klíč zarachotí v zámku, a položí si otázky: Kdo vlastně jsem? Co od života chci? Kdo si skutečně zaslouží mou lásku?, možná najde dostatek odvahy svěřit se, přijmout pomoc a odejít do bezpečí, s vidinou, že se jednoho dne z toho děsivého snu probudí.

Mgr. Martina Vojtíšková, předsedkyně Asociace pracovníků intervenčních center ČR, vedoucí a terapeutka Intervenčního centra pro osoby ohrožené domácím násilím v Ústeckém kraji

Vážně nevím, proč jsem tenkrát do telefonu nejdřív řekla: „Nemohla bys mi pomoci zařídit ten pohřeb? “ Bývalá snacha Helena se rozčílila: „Babičko, čí pohřeb? “ Přece jí muselo hned dojít, že umřel on. Byl na tom poslední dobou špatně, několikátý týden trávil v eldéence. Já už se o něj opravdu nemohla starat, tak mi ji obvodní lékař pro něho zařídil. Tahala jsem ho z vany, bezvládného ho oblékala a několikrát denně umývala, protože neudržel moč ani stolici... A stále jsem poslouchala jeho nadávky. Ale o tom, jak na mě pořád křičí, jsem doktorovi nepovídala. Na co taky?

Šly jsme tedy zařídit pohřeb. Já tam seděla a brečela. Čerstvá vdova po pětapadesáti letech společného života. Za půl roku by oslavil šestaosmdesátku. Oslavy narozenin bývaly stále stejné. Snachy (a později i vnučky) mi pomohly udělat chlebíčky, pilo se víno, dostal dárky - většinou láhve s alkoholem. A potom hrál se syny karty. Protože se narodil na Mikuláše, tak vnoučata vždycky dostala i nadílku. Pak už chodila dědovi gratulovat jen z povinnosti. Nikdy si totiž s nimi nehrál, nezajímal se o ně. Ani roztomilé vnučky Petruška s Kristýnkou, které přišly do rodiny po třech „chlapech “ - dvou synech a vnukovi, u něj neměly šanci.

Před pětadvaceti lety mu diagnostikovali zhoubný nádor tlustého střeva v pokročilém stadiu. Je to jen na operaci, konstatovali lékaři, ale ne na vyléčení. Dost mě to tehdy sebralo... Ale měl štěstí. Nádor mu vyřízli a známý lékař mi pak pověděl, že by se jeho případ měl dát do učebnice. Nepotřeboval totiž žádnou další léčbu - ani chemoterapii, ani ozařování. Uzdravil se a možná si ani úplně neuvědomil, jak vážně byl nemocný. V té době lékaři neříkali pacientům diagnózu naplno a já mu pravdu také tajila. Jen jednou jsem ho zrazovala od pobytu na sluníčku. Řekl: „To snad mám rakovinu? “ Odpověděla jsem, že ne, ale že by neměl chodit na slunce tak krátce po operaci.

Ještě než nastoupil do nemocnice, rozhodl se vymalovat na chalupě. Tenkrát mi to přišlo, že chtěl ještě zanechat pořádek alespoň tam. A tak jsem to malování tajně obrečela. Jako kdyby jeho těžká nemoc všechno, co bylo předtím, smazala.

Helena nevěřícně kouká, jak pláču, a zařizuje pohřeb. Věcně a bez emocí, nesnášeli se. Občas po něm vyjela a já pak s obavami sledovala, co se bude dít. Kupodivu jí ani moc neodporoval. Když měl dobrou náladu, dokázali se spolu i zasmát.

Nepřemýšlím, kolik bude pohřeb stát, kývám na návrhy ohledně kytek, rakve a dalšího. A doufám, že to budu mít brzo za sebou.

Obřad proběhl rychle a bez proslovů. Žádné přátele neměl, kolegové v práci na něj dávno zapomněli a ani naši kluci se k proslovům nad rakví neměli. Přišlo vlastně jen několik sousedů, blízká rodina a pár příbuzných. Zazněla moje oblíbená árie z opery Nabucco. Později jsem zaslechla, jak si Helena šeptá s mojí švagrovou, že tahle melodie je vždycky dojme. Na pohřbech cizích lidí pokaždé brečím, ale na manželově jsem neuronila ani slzu.

Sedím v prázdném, uklizeném bytě. Na stolku v obýváku se už nepovalují láhve od piva, krabice od vína a zbytky jídla. Televize neřve. Společnost mi dělá kocour Bobeš a fenka Kačenka.

Vyhodím jeho léky, umiňuji si. Je jich tu tolik, že by zásobily menší lékárnu. V poslední době je totiž odmítal užívat, ale stále si je nechával předepisovat. Helena se vždycky smála: „To víte, babičko, má v tom uložený peníze. “ Nejdřív se ale zbavím nepořádku na jeho psacím stole. Celá léta jsme mu na něj nesměli sáhnout. Jako by to byl stůl nervózního, nedůtklivého vědce. Bude mít ještě někdo zájem o staré radioamatérské součástky, které na něm po všechny ty roky schraňoval? Leda tak technické muzeum. Nebo nějaký sběratel?

Pak nechám vymalovat, koupím si novou kuchyň... A potom? Konečně klid?

Mám hodné děti, které se poctivě živí, zdravá, chytrá a hezká vnoučata.

A také podanou žádost do domova důchodců. Kdy však na mě dojde řada, to je ve hvězdách. Ale teď si zajedu na chalupu.

Je to divné. Nikdo mi nenadává, že mizerně řídím. V posledních letech nesnesl, abych ho vozila. Sám si však za volant sednout nemohl - velice špatně viděl, pozdě reagoval a málo slyšel.

Řidičák jsem si udělala už v osmnácti letech. Naše rodina tenkrát vlastnila aerovku se stahovací střechou, se kterou jsme vyráželi zpravidla do Klášterce, města, kde jsem strávila dětství. Skoro každou neděli. On řidičák na auto ještě neměl, a tak mi vyhrožoval, že jestli zkoušky udělám a budu řídit, lehne si pod kola a nechá se přejet. Výhrůžka to sice byla dětinská, ale zabrala, a já mu řidičák dlouho tajila. Prozradilo se to až ve chvíli, kdy mi na rodinném výletě tatínek předal volant. On vyskočil z auta a začal hystericky křičet, že pokud budu řídit já, půjde domů pěšky.

Měla mě ta příhoda varovat? Nejspíš ano, ale byla jsem tak zamilovaná. do jeho zelených očí, černých vlasů, krásné štíhlé postavy. Vypadal jako filmový herec. Uměl zabrnkat na kytaru, studoval průmyslovku a mně se smál, že škola, do které chodím, je vlastně taková „knedlíkárna “ . Střední škola sociálně-zdravotní. Knedlíkárna! Jako studentka jsem strašně ráda nosila dlouhé kalhoty a tenisky. Vlastně kalhoty ráda oblékám dodnes. Zní to divně, ale mně nevadilo, že se v padesátých letech na naší škole muselo maturovat ve svazáckém stejnokroji - vzít si k němu kalhoty totiž nebyl problém.

Po maturitě jsem si představovala, že bych mohla jít pracovat třeba do lázní. Ale nevyšlo mi to. Tedy, abych pravdu řekla, moc jsem pro svůj sen neudělala... a taky jsem si říkala, že on by se mnou asi nikam dál od našeho města nešel.

Takže po padesáti letech už nějakou dobu řídím sama. Docela mi to jde, ale dál než na patnáct kilometrů vzdálenou chalupu si zatím netroufám. Pořád se v provozu bojím. Synové - Míra a Pavel - se mnou absolvovali hodně zkušebních jízd, než mě pustili na silnici samotnou. Na zadní okénko mi přilepili samolepku s obrázkem zajíčka-začátečníka; mám ji tam dodnes, pro jistotu.

Vysněnou škodovku tisícovku, kterou jsme si koupili, mi řídit nedovolil. Vzpomínám, jak jsme s ní byli v roce 1968 na první dlouhé cestě, v tehdejší Jugoslávii. Děti ho tam stále prosily o zmrzlinu. Ale kdepak on... Proslulý„sladoled “ jim koupil snad jednou, jinak valuty na dovolené šetřil. Dlouho je měl doma schované. Pak si chtěl něco koupit v Tuzexu {1} a prodavačky mu řekly, že uškudlené bankovky dávno neplatí. Už nevím, zda to byly marky, šilinky nebo dináry. Splakal nad výdělkem a já mu to docela přála.

Na chalupě je syrovo a zima. Zatápím, poklízím a vlastně trochu oddaluji chvíli, kdy budu muset vylovit zelené desky, do kterých si v první třídě Míra (nebo Pavel?) ukládali písmenka. Mám v nich spoustu popsaných papírů. Jsou uloženy ve skříni pod starými svetry, které si tu odložili synové a snachy. Otevřu je a čtu poznámku z roku 2010:

Mám zákaz kýchání...

Můj deník. Ale je to vlastně deník? Nepsala jsem si ho totiž každý den, ale jen ve chvílích, kdy jsem na něho měla vztek, když mi provedl něco, co stálo za zaznamenání. Co s ním teď? Mám deník vyhodit? Vždyť se budu jen trápit, když ho budu číst. Mám ho dát klukům? Ale ti už vlastně všechno vědí. Nebo skoro všechno. Jako malí mu šli z cesty, jako dospělí se k němu chovali slušně, ale s odstupem. A vnoučata - Slávek od Míry a Petra s Kristýnkou od Pavla? Dědovi se vyhýbala. Výbušná snacha Helena mu občas vynadala, druhá snacha Jana se s ním do sporů nepouštěla.

Probírám se stránkami. Zápis z roku 2008:

Sprostě mi vynadal, že špagety, které jsem uvařila, jsou moc dlouhé...

Zákeřní Italové prostě vyrobili dlouhé špagety a mohla jsem za to já. Ostatně jako za všechno tehdy...

Maminka měla v bytě pověšenou naši svatební fotku. Tenkrát (a možná i při tom focení) mi bylo dost špatně. Už jsem totiž čekala Míru. Jemu jsem řekla, že dokud nebudu těhotná, vdávat se nebudu. Že čekám dítě, jsem mamince prozradila ve frontě na nové brambory. Psal se rok 1955. Nadšená nebyla, ale do přípravy svatby se pustila s elánem. A Míra byl pak jejím nejmilejším vnoučetem. Narodil se v březnu roku 1956. V porodnici se malovalo a mě uložili na chodbu. Přede mnou na stěně visely hodiny, já na ně v porodních bolestech pořád koukala a divila se, jak ten čas pomalu utíká. Mírovi se na svět moc nechtělo, zotavovala jsem se z porodu dlouho. Manžel a novopečený táta byl pyšný, že má syna, ale vzápětí mě vyplísnil, že jsem nevyplnila formulář na žádost o dětské přídavky. Protože jsem to nestihla, nestihla je ani mzdová účtárna vyplatit v nejbližším termínu.

V letech „budování socialismu“ trvala mateřská dovolená jen tři měsíce. Dali jsme tedy Míru do jeslí, protože jsem se musela vrátit do práce. Okamžitě onemocněl zápalem plic. Pak ještě dvakrát. Nakonec jsme jesle vzdali a Míry se ujali moji rodiče. Jezdili s ním v létě v zimě po trzích, na kterých prodávali. A Míra od té doby kupodivu nezastonal.

Chtěla jsem zkusit jinou práci, a tak jsem odpověděla na nabídku zaměstnání v dětském domově. Se mnou i moje kamarádka. Já měla vzdělání, které požadovali, ona ne. Proto mě tak překvapilo, že přijali jen ji, ačkoli tam byla neobsazená dvě místa. Až po letech mi to došlo. Vedení dětského domova napsalo stávajícímu zaměstnavateli žádost o moje uvolnění, a odpověď zněla ne, že prý mě potřebují. Tak to prostě chodilo.

Dědek dostal k Vánocům knihu Jak se vraždí manželé a já dva ostré nože.

Tento zápis mě ještě po letech rozesmál. Dárce, už nevím který, měl zřejmě smysl pro humor.

Láska na první pohled? Z mé strany určitě. Chodila jsem do pokračovacích tanečních a jednou pro mě přišel. Náš první tanec byla mazurka, při ní jsem si ho mohla dobře prohlédnout. Oblek mu moc slušel. Hned v neděli jsme měli rande. Málem jsem padla do mdlob, když jsem ho uviděla. Byl totiž příšerně oblečený. Nějaké pumpky, odraný svetr (a já jsem pořád přemýšlela, co si vzít na sebe). Prozradil mi, že je jedináček. Maminka je v domácnosti a táta pracuje jako železničář. A pak jsme spolu začali chodit.

Bylo to dlouhé, bezmála sedmileté chození, s občasnou krizí. Taková přechozená známost, jak se dneska říká. Často jsme chodili tancovat do Tyršáku a tanečních vináren. Nikdy však nedovolil, abych tancovala také s někým jiným. Občas jsme zašli do kina nebo divadla. Soukromí jsme však neměli, tehdy nebylo zvykem, aby mladí trávili čas v bytě u rodičů, nebo tam dokonce zůstali přes noc. Na větší sblížení zbývala jen příroda.

Někdy býval protivný a vyjel na mě, když nebylo po jeho. Říkala jsem si, že vojna rozhodne, že dlouhé odloučení ukáže, jestli má náš vztah nějakou cenu. Vojenskou službu mu však pořád odkládali, měl totiž chronické astma. Když nakonec nastoupil, po dvou měsících byl zpátky doma.

Po svatbě jsme se nastěhovali do domu k našim a začaly konflikty. Měl pocit, že se maminka mezi nás plete. Já to tak nevnímala, spíše naopak. Rodičům jsem byla vděčná, že nám pomáhají s malým, a bydleli jsme u nich zadarmo.

Byla jsem ale nakonec ráda, když jsme dostali dvoupokojový byt v novém cihlovém domě, s výhledem na řeku.

Míra začal chodit do školy. Ze začátku mu učení šlo samo, ale když v dalších třídách potřeboval něco vysvětlit, manžel ztrácel trpělivost a někdy ho i bil. Viděla jsem, jak je kluk nešťastný.

Když mu bylo osm let, narodil se Pavlík. Kojenec a školák, čtyřčlenné rodině začalo být v malém dvoupokojovém bytě těsno. Spala jsem s dětmi v pokojíku a on si zabral pro sebe obývák, protože nesměl být při sledování televize rušen. Také si tam zařídil pracovnu. Když začal Míra studovat na strojní průmyslovce, chtěla jsem byt vyměnit za větší, ale manžel byl proti. Míra se tedy nastěhoval k babičce, aby měl klid na učení a prostor na rýsování. Špatné party se naštěstí nechytil, i když mu moje maminka dávala hodně volnosti.

Dnes už se vlastně vůbec nedivím, že na základce nosil domů na vysvědčení trojky, zapomínal věci i úkoly. Za to schytával od manžela rány a oslovení „ty kriple“.

S kluky si manžel hrál málokdy. Jen občas, když měl náladu, se pošťuchovali. Pak najednou řekl: „Dost!“ a děti musely přestat. Ale jak byly rozdováděné, občas neposlechly a on je pak zbil. Proto jsem neměla tyto hry ráda.

Pavlíka nám hlídala tchyně, aby nemusel do jeslí. Ráno přišla k nám domů a počkala, až se vyspí, třeba i do devíti hodin. Odpoledne jsem si ho u ní vyzvedávala. Pamatuji se, jak si vždycky stěžovala, že místo abych si s ní povídala, než Pavlík dojí svačinu a ona ho oblékne, radši si čtu časopis Vlasta, který odebírala. Jenže pro mě to byla jediná klidná chvilka dne, mezi prací a domácností. Ona to moc nechápala a já jsem jí to nejspíš nedokázala dostatečně vysvětlit. Podobných nedorozumění bylo mezi námi víc...Jednou jsem byla s Pavlíkem v lázních na plavání. Koukám za skleněnou stěnou na kluka v bazénu, aby se mu nic nestalo, a najednou za mnou tchyně, taky si šla zaplavat. Neoslovila mě ovšem a já si jí nevšimla. Byla dotčená, že jsem jí to prý udělala schválně. A žalovala synovi. Zase bylo doma zle.

Vlastně nám nic nechybělo. Já měla práci ve zdravotnictví, která mě bavila, on pracoval jako technický úředník. Pořád se divil, že mu nepřidávají na mzdě, a já jsem výši svého platu tajila. To by totiž nevydýchal. A tak věřil, že mi patnáct let nepřidali ani korunu. Pravda vyšla najevo ve chvíli, kdy nám přišel důchod. Žasl, jak je to možné, a stále počítal. Když se dopočítal, pěkně jsem to schytala.

Že existují týraní partneři? Nepamatuji si, že by se mezi lidmi nebo ve sdělovacích prostředcích o domácím násilí dříve mluvilo. Vlastně jsem si předtím ani potom neuvědomovala, že bych mohla být jednou z obětí. Vždyť mě málokdy zbil. Stále jsem ale byla ve stresu, že něco, podle jeho názoru, udělám špatně. Že budu za něco peskována, že mi bude něco dáváno za vinu. Že na mě začne křičet, i před přáteli, dětmi, příbuznými, kolegy. Takže asi psychické týrání, dnes už to vím. Když jsem o něčem z toho, co mi provedl, vyprávěla Heleně, dodnes si vybavuji její výraz. Jako by nevěřila, jaké maličkosti mohou zavdat záminku k popuzené reakci a otevřenému útoku. „Jak můžete něco takového snášet? Babičko, vždyť vy máte v mučednictví zálibu,“ říkala mi. Tím mě tedy dost štvala. Koho by těšilo žít v neustálém napětí?

Beru si znovu k ruce zelené desky a umiňuji si, že tentokrát vydržím číst až do konce. Zápisky o mém povedeném životě. Listuji a ze změti papírů vypadávají dva čtyřlístky. Už nevím, co jsem si tenkrát, když jsem je našla, přála. Možná, aby se kluci dostali na školu. Nebo aby se vnoučata narodila zdravá. Ale rozhodně jsem už nedoufala, že se u mě něco změní.

1966

Pavlíkovi je zle, asi zánět středního ucha. Pláče, má horečku a pořád si na ouško sahá. Prosím manžela, abychom zajeli na pohotovost. Odmítá, prý už si dal pivo. Do rána to podle něj počká. Beru kluka do náručí a spěchám s ním na pohotovost; je ve dvou letech docela těžký. Před mostem zastavuje auto a řidič se ptá, zda nás může někam odvézt. Pomohl nám cizí člověk... Pavlíkovi píchli ouško a sanitkou jsme se vrátili domů. Když pak Pavlík bral penicilin, manžel mi odmítl půjčit budík, i když jsme měli tři. A já jsem musela ve dne v noci hlídat hodiny.

Už jsem psala, že se Pavlík narodil osm let po bráškovi Mírovi. Přesně rok předtím bratrova žena porodila holčičku. Pamatuji, jak se manžel na miminko se zalíbením koukal, a tak jsem si řekla, že ještě jedno dítě bychom mohli mít. Místo očekávané Valentýnky - jméno jsme vybrali na Mírovo přání podle ruské kosmonautky Valentiny Těreškovové - přišel na svět další kluk. Pavlík byl hodné a hezké miminko a dobře prospíval. Byla jsem ráda, že ho máme. V pokojíku jsme se však mačkali tři - Míra, já a kojenec. Starší syn spal na provizorním lůžku, které se vyklápělo ze skříně.

Listuji deníkem dál a vidím, že skutečně první zápis pochází z roku 1966. Po jedenácti letech manželství jsem se asi rozhodla zapisovat si všechno špatné, co se událo.

8. 12. 1966

Zmlátil Míru, bil ho do hlavy a rozbil mu nos. Tekla mu krev.

Už si nevzpomínám, co Míra provedl. Možná přinesl ze školy špatnou známku nebo se zapletl do nějaké lumpárny s kamarády. Bylo mu deset let, když ho otec takhle krutě potrestal.

Leden 1967

Staré zapáchající ponožky v mém osobním prádle.

Prádlo v koupelně natřel pastou na zuby.

Čisté nádobí vzal z odkapávače, hodil ho do dřezu a polil lógrem z kávy.

Vyměnil mi cukr v cukřence za sůl. Do polévky na kamnech hodil počůrané piliny z kočičího záchodu.

Pravda, někdy to vypadalo jako žertíky z dětského tábora... Napadne dospělého člověka schválně zničit čisté prádlo pastou na zuby?

1968

Nadávky za přílišné utažení víčka kompotu ve skle. Nemohl sklenici hned otevřít.

Pekáč s masem položil pod kuchyňskou linku.

Moje sukně schovaná pod skříňkou v ložnici.

Rozsvěcuje v pět hodin ráno, i v ložnici. Budí tak děti.

Smetí z výlevky dal do kelímku se zubní pastou a kartáčky.

Vyšrouboval knoflíky u pračky.

Na dovolenou jsme jezdili k Baltu, do bývalé Německé demokratičké republiky. S obrovským stanem na střeše auta a s kufrem plným konzerv jsme se nijak nelišili od ostatních Čechoslováků. Nikdy nezapomenu, jak mě nutil vyrábět na primitivním plynovém vařiči i knedlíky k obědu. Když mu něco nebylo po chuti, řval na mě v přeplněném kempu tak, že Němci, Poláci i krajané jen zírali. Ale stejně jsem se na každou dovolenou těšila. Měla jsem pocit, že se mi u moře vždycky zlepší zdraví. Nikdy jsme ovšem nevěděli, jestli vyjde počasí, to byl na Baltu problém. Někdy tam bylo horko, pomalu jako v subtropech, zatímco jindy celá dovolená propršela. Jednou jsem do práce poslala pohled a nakreslila samu sebe, jak se svlékám z kůže pomocí klíče, který se tenkrát dával ke krabičce sardinek a na který se pomalu namotávalo kovové víčko - konzerva se tak postupně otevřela. Takové tam bylo toho roku vedro.

Jednou (tuším, že to bylo v roce 1980) jsem dostala v práci za odměnu poukaz na Krym. Jen pro mě. Strašně běsnil, že rekreace není pro dvě osoby, a nechtěl mě pustit. Prý jestli odjedu, hodí kocoura do vagonu nákladního vlaku. Měla jsem veliký strach, že to opravdu udělá. Ale neudělal, kocoura Honzu měl totiž rád. Nemohla jsem na dovolené ani spát obavou, že už kocour nežije. Pak jsme jeli na prohlídku Krymu a já usnula v autobuse. Nic jsem tehdy z exkurze neměla.

Když jsem přijela z Krymu domů, upekl štrúdl a můj výlet ani Honzu dál neřešil.

Pavlík tehdy chodil druhým rokem na střední školu. Moc klidu na učení neměl, ale k babičce se odstěhovat nemohl, protože maminka v roce 1979 zemřela a půl roku nato se oženil Míra, který teď s Helenou bydlel v bytě po ní. Dům v centru města, kde moji rodiče žili dříve, byl určen k demolici. Maminka velice těžce nesla, že se musí odstěhovat. Nabídli jí komfortní byt na novém sídlišti, ale ona ho raději vyměnila za méně pohodlný v cihlovém domě. Byl bez teplé vody a ústředního topení, zato v hezčí čtvrti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život s nepřítelem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.