© Jiří Hájíček, 2016

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2016 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-841-4 (formát PDF)

ISBN 978-80-7491-842-1 (formát ePub)

ISBN 978-80-7491-843-8 (formát MobiPocket)

Tereza ho našla v půl páté ráno na pohovce s notebookem na klíně. Stála za ním, prsty mu jemně projížděla ve vlasech a nahlížela mu přes rameno. Na malém monitoru svítily bílé zasněžené pláně. Pustý kamenitý břeh a jezero. Na hladině plavaly zbytky ledových ker.

„Netušila jsem, že tě tohle láká.“

„Je to za polárním kruhem.“

„Trochu mě děsíš, miláčku…“

„Proč?“

Chvíli mlčela. Pokoj s knihovnou byl tichý.

„Vždyť je to úplná pustina. Jen led a skála. Po tomhle toužíš?“

„Myslím, že tam přece jen něco je, Terezo. Nad tím ledem. Chvěje se to v mrazivým vzduchu.“

Zataženými závěsy ještě nepronikalo žádné světlo. Z ulice nepřicházel hluk. V pokoji s klavírem stál v předklonu opřený o naleštěné bílé křídlo, hlavu v dlaních. Parkety měkce vrzaly, a i když našlapovala bosa a opatrně, musel ji slyšet. Neotočil se. Stála tam na prahu v noční košilce na ramínka. Vrátila se do kuchyně a podívala se na červený displej, svítící do tmy z vestavěné elektrické trouby. Ukazoval 4:07. Chvíli seděla u stolu, v šeru nad sebou tušila vysoký strop se štuky a ve vitrínce u okna kávový servis po prababičce. Zahleděla se zblízka na tu zdobenou soupravu, kterou si prababička vysloužila ve Vídni a která byla snad už tehdy starožitná. Symbol měšťanských ctností. Klid a umírněnost. Vtom do ulice vjelo nákladní auto. Ten zvuk potrhal příšeří a ticho brzkého rána a její polospánek. Biedermeier a dieselový motor. Ucítila, jak škvírou od okna zavanula zima. Překřížila paže, dlaněmi si chvilku třela holá ramena a podívala se k pootevřeným dveřím do ložnice. Osamělé auto projelo křižovatkou, zvuk se vzdaloval.

„Zkus ještě usnout,“ řekla Tereza. Procitla, když si Zbyněk lehal vedle ní na postel. Otočil se na levý bok, cítil tělesnou únavu a ve spáncích povědomou bolest. Natáhl pravou paži a prstem zmáčkl tlačítko na malém bakelitovém budíku. Ciferník se zeleně rozsvítil. Rafičky ukazovaly půl páté a pět minut. Kdybych do deseti minut usnul, tak můžu spát ještě hodinu a půl. Plus ty tři hodiny, co už mám, s tím by se v práci dalo nějak přežít. Nejlepší na tomhle bytě, postaveném za Rakouska-Uherska, je ložnice obrácená oknem do vnitřního dvora. Tma a vlhká tráva, polovzrostlej smrk a keře. Ticho zahrady v centru města. Jenže k čemu mi to je? S každou probdělou minutou cítil narůstající úzkost. Ta představa, že po šesté bude muset vstát, s bolavou hlavou a očima, které ho budou pálit nevyspáním. V trolejbuse bude civět na lidi, kteří se sice tváří naštvaně, ale budou vyspaní, všichni ti ve voze sunoucím se pomalu městem. Dojedu až k univerzitě, potkám studenty, jak jdou na seminář nebo první přednášku. Zapadnu do kanceláře mezi svý šanony. Telefon se rozdrnčí. A celej den přede mnou.

Ranní úzkost tentokrát nepřešla do vzteku. Rezignovaně vstal, potichu za sebou zavřel dveře, aby nevzbudil Terezu, a v kuchyni zapnul rychlovarnou konvici. Odhrnul závěs na okně. Sklo s cákanci deště a dole se tmavě leskla ulice.

Dveře se otevřely bez zaklepání. Zbyněk vzhlédl od dokumentů, které měl rozložené na stole.

„Proboha, ty vypadáš,“ hlesl muž v tmavém saku. Dlaní si hladil řídký porost vlasů po stranách holé hlavy.

„Nazdar,“ řekl Zbyněk.

„Ty kruhy pod očima máš dneska úplně neuvěřitelný.“

„Mám dobrou zprávu, Honzo. Sehnal jsem někoho, kdo umí norsky.“

„Já mám taky dobrou zprávu,“ odpověděl nakvašeně Jan Štefka. „Zejtra na poradě musím referovat, jak daleko jsme s tou plynovodní přípojkou, sleduje to investiční. Tajemník se mě bude ptát, jestli už proběhl ten prodej pozemků Správě železniční a dopravní cesty. A taky budou chtít vědět, dokdy předěláš nájemní smlouvy podle novýho občanskýho zákoníku!“

„Představ si, manželka jednoho mýho známýho studovala v Praze na fildě norštinu a angličtinu.“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Chci dodělat ty Špicberky.“

„Špicberky! Jsi normální, Zbyňku? Tohle všechno, co jsem ti teď jmenoval, hoří! Půjdeš místo mě na poradu a vysvětlíš jim tam, proč nic z toho ještě není?“

Zbyněk unaveně dosedl na židli.

„Mám toho moc.“

„Začni na tom hned dělat, jinak bude průser. A sjeď na katastr kvůli tomu prodeji stavebního pozemku, vyřiď to tam osobně. Vem si moje auto.“

Na stole přistál klíček od zapalování.

Zbyněk bloudil pohledem po šanonech v polici. POZEMKOVÁ DAŇ. NEPOTŘEBNÝ MAJETEK. NÁJEMNÍ SMLOUVY. OPUŠTĚNÝ MAJETEK. POZEMKOVÝ KATASTR. Vytáhl pořadač nadepsaný NOZ. Nový občanský zákoník. Nebudu dělat nic, co hoří. Kašlu na to. Znovu prolistoval úvod připravovaného zákoníku. Návrat do názvosloví, jaké se používalo za rakousko-uherského mocnáře Franze Josefa. To mě bude bavit. Pak si přece jen snesl na stůl to, co spěchá. Co kdyby to skutečně hořelo? Nekouřím, takže nemám zapalovač. Škoda. Ale byla by to pořádná vatra. Celá tahle hromada papírů v plamenech. Hlava ho rozbolela na maximum. Sáhl do horního patra kancelářské skříně pro úplně nový tmavomodrý šanon. Posadil se a nohy si natáhl na stůl. Vzal černou fixu a úhledně nadepisoval štítek pořadače: ŠPICBERKY.

Čekal na Terezu v pět odpoledne před budovou konzervatoře. Únavou přešlapoval z nohy na nohu, ale nesedl si, lavička byla po dešti ještě mokrá. Seběhla těch několik schodů a kráčela k němu mezi betonovými květináči před vchodem. Podzimní plášť pískové barvy. Hodil se jí k vlasům. Ten její zvláštní způsob chůze. Čekal na úsměv. Špatná noc už byla zapomenuta. Dočkal se.

„Nebudeme to dneska rozebírat, že ne?“

„Myslela jsem, že právě proto si chceš jít někam sednout.“

Přicházeli k náměstí. Zatáhla ho doleva do loubí. Pak sama zabočila do zeleného vchodu Infocentra, stoupal za ní po schodech do kavárny, za jejími boky ve vypasovaném kabátě. Zastavila se před posledním schodem a pootočila se k němu. Její úsměv byl zářivý, ale v koutcích poznal stopy únavy. I v krajině kolem očí.

„Takhle za mnou dneska šel celý dvě patra zástupce ředitele.“

„A co?“

„Pochválil mi kostýmek.“

„Tak vidíš.“

„Ale cítila jsem, jak se celou dobu dívá na můj neustále se zvětšující zadek.“

Úsměv se jí proměnil v mírný úšklebek.

„Mně se líbí,“ řekl Zbyněk, položil jí dlaně kolem pasu a postrčil ji nahoru na dlážděnou chodbu.

V kavárně s dřevem obloženými stěnami bylo oranžové přítmí, za paspartami barevné fotky Paříže, na polici nad barem zarámovaný černý kocour z kabaretu Le Chat Noir. Usadili se u kulatého stolku.

„Myslel jsem, že chceš někam, kde je ticho.“

„Francouzský písně mi nevadí,“ řekla.

Upíjeli chardonnay. Hlavu jako by měl v kovové svorce, která se mu zarývá do spánků a někdo neustále utahuje šroub.

„Co ten novej čaj?“ zeptala se.

„Nezabírá.“

„Není to normální, jak žiješ.“

„Říkal jsem ti, že to dneska nechci řešit.“

„Ráno otevřu ledničku a poznám, žes byl zase ve dvě v noci nakupovat.“

„A co mám dělat? Civět do stropu? Nebo sedět na pohovce?“

„Nezvyšuj na mě hlas, ano? Jenom ti říkám, že je to úchylný, chodit ve dvě ráno do krámu.“

„Myslel jsem,“ začal už zase tichým hlasem, „že tam zase potkám toho chlápka.“

„Kterýho?“

„Co ho znám ze spánkový laboratoře, kupoval si tam polštář proti nespavosti. Ani nevím, jak se ten člověk jmenuje.“

„Myslíš, že každej den chodí do předraženýho nonstopu v centru?“

„Občas ho tam potkám, jak bloudí mezi regálama. Minule jsem se ho zapomněl na něco zeptat,“ povzdechl si Zbyněk. Hleděl do sklenky s bílým vínem. Pak přes Terezino rameno do vitrínky s dezerty. Na lila límci jejího saka ležely kadeře vlasů, odstín přelivu se přesně jmenoval „středněhnědý se zlatými odlesky“. Nechávala si tuhle barvu už pár let. Líbila se mu. Usmál se.

„Co je?“

„Ještě ti ten student nosí kytky?“

„Kterej?“

„Copak jich je víc? Ten zrzavej s hořícíma ušima.“

„Jo ten… Žárlíš?“

„Hm, trochu.“

„To je dobře, víš, co teď máme za období?“

Vytáhla z kabelky malý diář v červených deskách a nalistovala úterý dvanáctého října. Další dny až do konce týdne byly označené srdíčky, nakreslenými červenou pastelkou. K tomu její červeně nalakované nehty a tmavočervené ubrousky na stole. Chvíli sledoval tu harmonii barev a zátiší s cukřenkou a vázičkou se slaměnkami. Pak se podíval z okna. Budějovické náměstí se pohroužilo do odlesků elektrických lamp, v dálce se rýsovala masivní čelní fasáda radnice se zlověstnými chrliči.

„A uvědomuje si ten mladej, že bys mohla bejt jeho máma?“

„Díky za připomenutí.“

„Nemyslel jsem to tak, ale…“

„Ale řekls to, viď?“

Zvedl se a dokráčel k osvětlené vitrínce se sachr dortem a banány v čokoládě. Jako by se před okamžikem zhroutila křehká konstrukce toho plánovaného příjemného odpoledne v kavárně. Zbortilo se lešení z marcipánu, které mělo držet ty společné chvíle a vysněnou náladu.

⟶

V sobotu dopoledne čekal Zbyněk na Mariánském náměstí. Schovaný pod stříškou trolejbusové zastávky se díval na hodinky. Pod rozepnutou zelenou bundou měl tlustý svetr. V kapse chleba od Terezy, promazaný máslem a proložený plátkovým sýrem. Zdálo se, že déšť ustává. Konečně v řídkém sobotním provozu na Pražské třídě zahlédl modrý náklaďák, který za sebou táhl maringotku. Vyšel ke krajnici a zamával. Avie s krátkou korbou zastavila. Přeběhl silnici a uviděl v kabině dva muže. Za volantem seděl zavalitý chlápek v montérkách kolem padesátky. Otevřely se dveře.

„Tohle je Jirka Šubrt. A já jsem David Žák,“ představil se ten vedle řidiče, v brejličkách a oranžové lněné košili s rozhalenkou. Na krku měl dřevěné korále. Podal Zbyňkovi ruku. Na uvítanou a aby mu pomohl nahoru. Řidič jen kývl hlavou.

V kabině bylo teplo, stěrače už drhly po skle, nemluvný řidič je vypnul, všichni tři seděli vedle sebe a úzká silnice se klikatila mezi rybníky za Budějovicemi. Zbyněk se loktem opíral o dveře a v bočním zrcátku sledoval maringotku. K levému rameni se mu tlačil muž s plavými vlasy až na ramena, usmíval se a vykládal něco o svých oblíbených autorech. Jack London, Henry David Thoreau, Ernest Thompson Seton. U nohou měl batoh a z něho vytáhl láhev rumu.

„To je pro vás, málem bych zapomněl,“ podával láhev Zbyňkovi.

Zbyněk si prohlížel etiketu s plachetnicí.

„Mám to otevřít? Pro zahřátí?“

„Ne, to si vemte domů, pane Polecký.“

Zbyněk se usmál, když si představil, jak ten dárek ukáže Tereze. Její patro bylo zvědavé výhradně na francouzská vína.

„Jste moc hodnej, že mě tam necháte tábořit. A tady ještě moje poslední knížka, taky pro vás. Teda jestli chcete…“

Zbyněk listoval románem o převaděčích na Šumavě a z kapsy bundy mu vyčuhovala láhev. Za Trhovými Sviny se zase dalo do deště.

„Jak jste tu moji louku vlastně objevil?“ zeptal se Zbyněk po chvíli.

„Mám rád Novohradsko, v září jsem se tam toulal celej víkend a najednou vidím ten palouk a les a potok. Hned jsem se ptal v nejbližší vsi…“

„Ve Starejch Mlejnech?“

„Jo, v Mlejnech. Komu že to patří. A tak jsem dostal telefon na vás.“

Spadané listí, přilepené deštěm na asfalt. I hladké kmeny olší a topolů se leskly. Zbyňka najednou zaplavil blažený pocit. Jako by ujížděl někam mimo realitu svého všedního života. S těmi dvěma cizími muži. Vysoukal se z bundy a pohodlně se opřel do sedačky. Něco se děje, to ho těšilo.

„A proč jste tu louku vlastně koupil? Jako investici? Nebo proč vlastně lidi kupujou půdu?“

„Dělám v týhle branži už léta a jeden kolega mi dal tip, že obec prodává pozemek. Bylo to výhodný. Ale vlastně to byl původně nápad mojí ženy. To by bylo na delší vyprávění.“

Řidič podřadil, stoupali do mírného kopce. Město nechali daleko za sebou. Zbyněk se spokojeně zavrtěl na sedadle. Vzpomněl si, co mu jednou nad ránem řekla Tereza. Našla ho u okna, v půl třetí ráno zíral na nasvícenou Černou věž. Třeba se máš vrátit na venkov, třeba do města nepatříš.

„Do telefonu jste mi říkal, že tam máte i jiný nájemníky,“ vytrhl ho z myšlenek zvučný hlas.

„No jo, vlastně jsem si říkal, pane Žáku, jestli vám to nebude vadit. Vy asi na psaní potřebujete naprostej klid.“

„Pořádáte tam techno party nebo co?“

„Ne,“ usmál se Zbyněk, „to ne. Ale občas tam táboří indiáni.“

„Vážně? To mě zajímá.“

„Objeví se tam tak třikrát čtyřikrát do roka. Pár tejdnů na jaře, pak přes léto a někdy to protáhnou i do září. Ale teď už tam nebudou.“

„A co je to za indoše?“

„Lakotové. V lese tam možná najdete svázaný tyče, ty jsou od jejich týpí.“

„Mají tam i svoje squaw?“

„No jasně. Jsou tam i děti. Pak se tam taky občas potulujou různý hledači pokladů. Chodí po louce s těma detektorama. No a pak lysohlávkaři.“

„Teda, to mě začíná bavit.“

„Ale ti už tam teď nebudou, jejich čas je v září. I když jednou jsem tam na jednu takovou vyhublou holku z Prahy narazil i začátkem listopadu. Potetovaná i na krku a fialový vlasy.“

„Našla něco?“

„Jo, ta se v tom vyznala. Louka už tehdy byla přešlá mrazem a houbičky byly takový zahnědlý, ale to prej nevadí.“

„Ochutnal jste?“ vyzvídal spisovatel.

„Ne. Ale ubalila jointa a chvíli jsme si povídali. Její kámoš se chystal do Indie a ona mu chtěla lysohlávky nasbírat jako dárek. Tak jsem se dozvěděl, že moje louka je v jistejch feťáckejch kruzích v Praze dost populární.“

Všichni najednou uviděli nádhernou krajinu, která se před nimi otevřela. Lesy, okrové odstíny a temná zeleň, v dálce oblý kopec.

„Kousek od vaší louky bejvala německá vesnice, že jo, pane Polecký?“

„Jasně. Najdete tam v trávě ještě základy domů.“

„Jo, právě o tomhle chci psát,“ řekl spisovatel polohlasně.

Silnice byla v těch místech dost úzká, stromy, které ji z obou stran svíraly, jako by ji ještě zužovaly. Vůně lesa už nějakou chvíli pronikala k nim do kabiny.

„Tamhle bude odbočka doleva,“ obrátil se Zbyněk na řidiče, „a pak uvidíte takový nízký stavení, kolem vede cesta na hráz rybníka. Za rybníkem už je ta louka. Táhne se do mírnýho svahu až k lesu.“

Na hrázi nevelkého rybníka byly hluboko vyjeté koleje. Řidič zabrzdil a seskočil z kabiny. Prohlížel si cestu.

„Kurva, to se mi nelíbí.“

Jeho první věta po hodině a půl. Zbyněk vystoupil z druhé strany, šel kousek po drnech na okraji rozježděné cesty.

„Zdá se, že to má pevnej podklad, jsou tu šutry,“ zavolal na řidiče, který si opřený o nárazník zapálil cigaretu.

„Tohle není auto do terénu,“ poklepal na modrý plech.

„Tady to projedete,“ řekl Zbyněk, „ale horší bude louka. Je rozmáčená a do svahu.“

Oba sledovali malý náklaďák, jak se prodral po bahnité hrázi s maringotkou ve vleku. Přišlo to hned na začátku travnatého svahu. Motor se jalově rozječel, pneumatiky svištěly v mokřadu a bláto odletovalo na všechny strany. Celý náklaďák se naklonil a kola se zabořila. Palubkami pobitá maringotka vězela až po nápravy v rozmoklé půdě. Měla bílou střechu a uprostřed dveře s okýnkem. Roura od kamen trčela k nebi. Řidič vylezl z kabiny.

„Odpojím to a budu se modlit, abych odsud vyjel aspoň s autem.“

„Ale tady to nemůžeme nechat,“ ozval se Zbyněk.

„Nic s tím neudělám. Musí se počkat, až to tu trochu vyschne.“

„Ale tohle je ještě obecní pozemek. Moje louka začíná až tam na úrovni těch keřů.“

Spisovatel Žák zaklel a díval se z jednoho na druhého.

„Chtělo by to traktor,“ řekl řidič.

„Tamhle za lesem je hájenka, znám hajnýho.“

„Zavolejte tam,“ řekl hned spisovatel a podával Zbyňkovi mobil.

„Tady není signál, pane Žáku. Odsud se nikam nedovoláte.“

Šedé nebe se zdálo tak nízko, jako by bylo napíchnuté na špičkách smrků. Z lesů vzlínala pára a splývala s oblohou napitou deštěm. Zbyňkovi se kráčelo lehce, i když mu čvachtalo pod nohama. Brzy se po vrstevnici kopce dostal k lesu, procházel měkkou půdou a vdechoval vůni kmenů. Uvědomil si, že tak šťastně se už dlouho necítil. Neměl nic, prázdné ruce, v jedné kapse chleba se sýrem a z druhé vykukovalo hrdlo láhve. Třeba jsem si vždycky přál bejt poutníkem. Tulákem. Tereza by mi řekla, vidíš, tak jsme na to přišli. Jenže to řekla už několikrát, ale nakonec jsme vždycky přišli na to, že jsme na nic nepřišli. Míjel to místo, které už znal. Zastavil se. Uprostřed vzrostlého smrkového lesa stály ovocné stromy, porostlé mechem a lišejníky. Staré haluze svěšené k zemi. Některé kmeny už byly rozvalené a rostly na nich houby. Šedesát let starý sad pohltil les. Před posledními stromy už Zbyněk viděl hájenku. Z komína se kouřilo. Lovecký pes se rozštěkal a v okně se pohnula záclona. Za chvíli stál hajný na prahu. Opřený o hůl, jen v zelené košili a krátké vestě.

„Á, pan Polecký!“

Když se Zbyněk usadil v kabině traktoru vedle něho, musel se usmát. Žena nechtěla starého pána pustit, museli s hajným oba trochu zalhat.

„Co vás to napadlo, klucí,“ skřehotal stařík, sundal si myslivecký klobouk a škrábal se na pleši. Maringotka Zbyňkovi připadala uvízlá ještě hlouběji, než když odcházel. Řidič zapřáhl lano za traktor a hajný přidával plyn. Kola se protočila a traktor se začal propadat.

„Dejte pořádnou forsáž, pane hajnej,“ zakřičel řidič do kabiny. Nato se motor rozburácel a červený traktor se najednou vzepjal na zadní kola, Zbyněk viděl, jak hajnému spadl zelený klobouček, držel se volantu, oči vytřeštěné, přední kola visela ve vzduchu. Za pár okamžiků traktor žuchl zpátky na předek. Byl zabořený do poloviny zadních kol. Stařík vylezl z kabiny a celý rozklepaný si utíral zpocené čelo a holou hlavu.

„Klucí, viděli jste to? To byla akrobacie…“

⟶

Pozoroval to světlo v jejím pohledu. Ten lesk, který asi právě i ona vidí v jeho očích, představoval si, jak je to tenoučké a lesklé světelné vlákno na chvilku spojuje. Nepotrvá to dlouho, než se ten něžný svazek paprsků rozpojí, úplně se rozplyne. Pak jejich pohledy zamrznou, jako když se neznatelně zamží tabulky skla. Už budou zase každý sám, v reálném, všedním světě. Nechtěl o tom začít, jak že je to dlouho, co se naposledy takhle ráno milovali. V neděli dopoledne. Ani ona nepromluvila, i když si Zbyněk byl jistý, že na to taky myslí. V bílém županu přinášela tác se šálky a porcelánovou konvicí. Káva zavoněla, a když Tereza prošla otevřeným prostorem se světlými parketami, kde kuchyň pozvolna přechází do obýváku, světlo z pootevřených žaluzií dopadlo na její vlasy. Štěstí má barvu světla v neděli o půl jedenácté, řekl si. A trvat bude dokdy? Než odbije celá? Nebo až do půl dvanácté? Nebo jen pět minut?

Věděl, že začnou mluvit o úplně obyčejných věcech, těšil se na to a chtěl vstát od stolu a přinést ještě mléko z ledničky, ale Tereza ho předběhla. Když si sedla naproti němu a oba v ruce drželi šálek s kávou, rozhlédla se a začala z úplně jiného konce.

„Vzpomínáš na Thassos?“

„Modrá kavárna?“ usmál se.

Vlastně si vzpomínal, že té kavárně tehdy před třemi lety říkali bílá. Každý večer z těch deseti dnů, které tam strávili, příjemně zmožení sluncem a slanou vodou, vysedávali u koktejlu a dívali se na moře, jak při západu slunce mění barvu. Potom až na fotkách doma ji podle zkresleného barevného tónu překřtili na modrou kavárnu. Opálená paže opřená o šedobíle natřené zábradlí, za Terezinou tváří se slunečními brýlemi, vetknutými ve vlasech ořechové barvy, se jako velké houby bělaly střechy slunečníků, písek, potom pás moře a linka obzoru s malinkatou plachetnicí. Zbytek jen nebe. Tu fotku měl Zbyněk v kanceláři na stole. Teď se díval do světla lesknoucího se na bílých veřejích jejich bytu, na ty široké dvoukřídlé dveře s mléčnými skly. To všechno Tereza zachovala tak, jak to bylo za dob největší slávy jejího dědečka, vyhlášeného učitele hudby. Parkety, mosazné kování na dveřích, štukové stropy. Sluneční světlo se na chvilinku zabydlelo v koutě s modrobílou kuchyňskou linkou. Čtyřpokojový byt ve starém činžáku v centru Českých Budějovic. Někdy Zbyňkovi připadalo, že se sami dva v tom stodvacetimetrovém bytě jeden druhému ztrácejí. Teď mu v tom samém prostoru připadalo, že si už dlouho nebyli blíž.

„Spal jsi do půl devátý,“ zakroutila nevěřícně hlavou.

„Po tý horký vaně jako bych neusnul, ale přímo upad do bezvědomí.“

„Byl jsi úplně promrzlej, když ses večer vrátil.“

Zbyněk mazal krajíčky chleba máslem a ramena mu roztřásl smích.

„Co je?“

„Včera jsem ti to nedopověděl.“

Najednou světlo změnilo intenzitu, jako by venku za okny s žaluziemi někdo zhasl. Oba zpozorovali, jak byt lehounce potemněl. Zámlka a Tereza si zimomřivým pohybem přitáhla levou dlaní lem froté županu. Ale od radiátoru šlo příjemné teplo. Ona sem patří, do činžáku postaveného někdy za císaře Franze Josefa, se svou graciézní pomalou chůzí, s partiturami po dědečkovi a s francouzštinou. Ale patřím sem opravdu i já? Voníš mi po vanilce a polituře na dřevo a po prachu z pokoje s knihovnou…

„Starej pan hajnej měl největší vítr z toho, abych neřek jeho ženě, jak tam vyváděl s tím traktorem. Prosil mě o to nejmíň třikrát.“

„Chudák, neměls pro něj chodit.“

„Takže kromě maringotky a náklaďáku nám nakonec zapadl i traktor. Jirka s Davidem kolem toho nešťastně chodili a hajnej, když se vzpamatoval, povídá, že na statku ve Starejch Mlejnech mají jinej, mnohem silnější traktor. A tak jsem se sebral a šel ještě tři kilometry do Mlejnů. Takže flaška rumu nakonec skončila u chlápka s ohromným Johnem Deerem. Zapřáhnul za něj nejdřív hajnýho traktor, pak avii a nakonec vytáh i maringotku až nahoru k lesu.“

Dlouhou snídani ukončily zvony budějovických kostelů, odbíjející poledne. Zbyněk si připomněl odpolední návštěvu, které Tereza říkala čaj o páté. Věděl, že tentokrát nezmizí. Že bude Tereze pomáhat nosit pohoštění, bude konverzovat s těmi lidmi z konzervatoře i divadelního orchestru. Bude příjemný společník, zábavný a milý chlápek.

⟶

Držel v prstech ten dopisní papír o nezvyklé gramáži. Hlavičkový papír potištěný z obou stran. SVALBARD, stálo to tam v tmavomodré barvě, vycentrované v záhlaví a vysázené zvláštním fontem. Pod tím datum a jméno hlavního města Longyearbyen. V druhé ruce měl překlad do češtiny. Podmínky pronájmu půdy pod logistickou stanicí pro vědecké účely. Pročítal si technický popis a rozměry. Je to vlastně miniaturní domek, ale univerzitě stačí. Dva pokoje a v podkroví laboratoř.

Bolest hlavy nepolevovala, usadila se kolem levého spánku. Myslel na ty ostrovy v Severním ledovém oceánu. Mráz, led, vítr. Nejsevernější část Norského království. Představil si kavalec s přikrývkou, výhled na ledovou pláň. V noci ticho a hluboký spánek. Samota. Termoska s čajem, vědecké přístroje na měření ovzduší. Pravidelné zápisky do deníku. Z nedaleké základny Smeerenburg, jak se dočetl na internetu, řídili někdy v sedmnáctém století Holanďané lov velryb.

Do kanceláře vrazil Štefka. Měl na sobě bundu a v ruce deštník.

„Dělej, už mám hlad.“

Přešli ten kousek do menzy, pršelo hustě, ale Zbyněk nespěchal, déšť ho studil, voda mu stékala po skráních. Příjemně to chladilo bolavá místa. Seděli každý nad svým tácem, kolem šum, studenti se hlučně bavili. Zbyněk cítil, že by nejraději zalezl někam do ticha a do tmy. Zavřel by oči zanícené z nevyspání. Štefka v hovoru kroužil kolem svých oblíbených témat, na která mu Zbyněk neuměl nebo nechtěl nic říct. Cítil, že ho unavuje i mluvení. Jako by ho bolela každá vyslovená věta, každé slovo.

„Ty máš fakt krásnou ženskou, rozumíš,“ říkal tiše Štefka.

„Tvoje Magda je přece taky…“

„Jo, jasně, Magdička je pěkná, ale ty máš doma OPRAVDU krásnou ženskou! Jaký to je?“

Zaznělo to dost nahlas, Zbyněk se rozhlédl kolem. Proboha! Přál si, aby se raději bavili o práci nebo o politice, víc než tahle tři témata Honza nemá. Ženy a projekty, u kterých hoří termíny. A lidovce, za které kandiduje v komunálních volbách. Jenže hovory o politice už Štefka dávno vzdal. Prý nemá cenu bavit se se skeptikem a čtenářem konspiračních teorií.

Dojedli polévku a Štefka začal ztišeným hlasem probírat jednotlivé kanceláře na děkanátě a v technické správě. Plus nová kolegyně, kterou potkal na osobním. Nastoupila do finančního oddělení. Bruneta.

„Nemůžeš bejt chvíli zticha?“ neudržel se Zbyněk. Pak se musel usmát, když se na Štefku podíval. Vždycky než Honza v poledne vyrazil z kanceláře, honil po prosvítající pleši hřebenem pár vlasů. Elegán.

„Snažím se tě aspoň trošku povyrazit, sakra! Tváříš se jak chcíplotina.“

„Víš co?“ zeptal se unaveným hlasem Zbyněk. „Jestli si chceš udělat cestu na finanční, zastav se u mě pro podklady k těm Špicberkám. Pronájem se má platit v norskejch korunách, poptáš se tam, jak na to…“

⟶

Rozsvítil v koupelně jen malé světýlko nad zrcadlem. Dlaněmi se opíral o okraj umyvadla. Zkoumal svou tvář, která se v tom přízračném polosvětle odrážela tak plasticky. Hluboké rýhy pod očima. Vrásky kolem očí, dvě čáry od kořene nosu ke koutkům úst. Fosforeskující rafičky hodinek ukazovaly čtvrt na tři.

S hlavou na pohankovém polštáři, který si před půl rokem koupil pro lepší spánek, poslouchal Terezino pravidelné oddychování. Ležel na zádech. Až se po chvíli otočí na levý bok a zkontroluje čas na budíku, podsvícený ciferník bude ukazovat půl čtvrté. Snažil se na nic nemyslet. Představoval si, jak se mu myšlenky a jejich střípky a drobečky pomalu usazují v hlavě, jako když se ve skleněné kouli s Eiffelovkou po zatřepání pomalu usazuje bílý sníh. Tereza mu ten suvenýr přivezla loni z Paříže. Vědomí se ztišovalo, ze stran jako by se do jeho blednoucího světla propíjely zárodky snů, těch fantasticky pokroucených příběhů a dějů přišlých odnikud. Ten předěl je tak křehký, ten práh, hranice, kdy se jas vědomí zkroutí jako cigaretový kouř, bdělost pomalu ochabuje a motůrek v hlavě vypíná a běží už jen setrvačností… Do ticha se zařízl jakýsi zvuk, pronikl oknem do ložnice, odněkud z vnitřních dvorků bloku činžovních domů. Zazněl řezavě, zazvonil jako zrezivělá kosa. Snad vítr shodil plech, kterým měl soused přikrytá polena do krbu. Motůrek nastartoval, znovu se rozběhl, všechno to ticho usínání a usebraný klid mysli byly rázem pryč. Otevřel oči. Bledý strop už měl za ta léta dokonale naskenovaný v mozku. Ohledával v něm známé oblasti, všechny ty hrbolky a výběžky. Připomínalo mu to pozemkovou mapu. Tereza se pohnula. Zavřel oči. Ten kousek půdy se zdál jako tolik jinejch pozemků, který mi za ty léta prošly pod rukama. Kupuju pro univerzitu nebo prodávám, pronajímám, zařizuju pozemkový směny a oceňuju louky a pole. A Tereza tehdy řekla: Myslím, že jsem na to přišla, proč nespíš. Nejsi ukotvenej. Uzemněnej, rozumíš? Pracuješ s půdou, je to tvůj džob, ale sám nic nemáš. Stejskáš si, že jsi kluk z vesnice přesazenej do městskýho činžáku. Tak si kup nějakej pozemek. Kup si kus půdy. Bude tvůj, zasadíš si tam stromek, naseješ tulipány nebo mrkev, v létě si tam lehneš do trávy, budeš se dívat na hvězdy a usneš a probudí tě až rosa… Budeš s tou zemí spojenej, rozumíš? A až budeme mít dítě, budeme tam pravidelně jezdit na víkendy. Za měsíc jsem jí přinesl ukázat vytisknutej kousek katastrální mapy. Je to na prodej za směšnejch pár tisícovek. Obec na Novohradsku to dala do dražby, zatím jsem jedinej zájemce. Tereza se usmívala. Na obecním úřadě o tom budou rozhodovat na příští schůzi. Proč zrovna Novohradsko? Tereza se dívala pochybovačně. Ty pocházíš z blat od Vodňan, tak proč pohraničí? Propána, Terezo, ty sama jsi mě do toho uvrtala, prostě se to naskytlo, je to za dobrou cenu… Tak na mě nezvyšuj hlas, zakončila tehdy debatu Tereza.

V kuchyni už škvírami žaluzií prosvítalo bledé světlo. Zbyněk seděl u stolu, digitální čas na elektrické troubě ukazoval 5:10. Už nemá cenu pokoušet se usnout. Šel do koupelny a zíral do zrcadla. Co mě zabíjí? Nedokážu to říct. Neumím to nikomu vysvětlit. Co to je, co mě ničí? Mám se celkem dobře. Zřejmě tedy nic. Absurdní závěr. Zabíjí mě VELIKÉ NIC. Mám ženu a práci a úvěr ze stavebního spoření a dva nebo tři kamarády. Normální život. A zabije mě NIC. To je tak pitomý. Necítil už vztek z probdělé noci. Ani na ten už mu nezbývalo sil.

Trochu uklidil papíry na svém kancelářském stole, srovnal rámeček s Terezinou fotkou z ostrova Thassos a připravil židli pro návštěvu. Nájemní smlouva vytištěna, podpisy za univerzitu vlevo, pronajímatel dostane jedno pare s sebou. Podle nového občanského zákoníku už se to vlastně jmenuje pachtovní smlouva. Zaťukání na dveře se ozvalo přesně v devět hodin. Zbyněk se usmál na drobného mužíka v rádiovce. Hádal mu hodně přes sedmdesát. Pod kabátem měl manšestrovou vestu a kostkovanou košili se sepraným límečkem, zapnutou až ke krku. Jeho oči byly živé, těkaly po Zbyňkově kanceláři. Starý pán celou dobu nezavřel pusu, Zbyněk se mu ve vzácných okamžicích ticha snažil vysvětlit, proč si ho zavolal. Ale podvakrát, než se stačil nadechnout, pánovi zazvonil mobil. Zbyněk sebou pokaždé trhl, ten zvuk připomínal lodní sirénu, pan Hůna byl nedoslýchavý. Stařecká ruka hbitě sáhla do kapsy prastaré odřené vesty pro tenký chytrý telefon. Nejnovější dotykový přístroj, udivilo Zbyňka. Celé se to táhlo, půlhodina pryč a stařík pořád za stolem s telefonem u ucha. Přesně ta strana hlavy Zbyňka nesnesitelně bolela. Už to nebyl jen levý spánek, ale celá polovina tváře včetně zubů.

„Pane Hůno, teď se to jmenuje pachtovní smlouva. Nemusel bych vás volat, kdyby vaše půda nebyla dál pronajímaná, taky se nemusí dělat nová smlouva, když se nemění podmínky. Ale my jsme měli…“

Zase telefon. Omlouval se. Cibule, řepa. Brambory. Pan Hůna byl velký restituent, Zbyněk věděl, jaké výměry pronajímá a komu ještě dalšímu, kromě univerzity. Zřejmě nemá děti. Nebo děti o majetek po předcích nestojí. Možná by ho obratem prodaly. A tak se dědeček stará. A jak je vidět, ve volném čase ještě asi chodí na trh se zeleninou.

„Takže my máme v původní smlouvě výhradu, že se půda nesmí dále pronajímat, pane Hůno, a proto musíme podepsat smlouvu novou, už podle novýho zákoníku. Pročtěte si to v klidu.“

Starý pán se konečně utišil, na nose brýle, které už něco pamatovaly, měly jen jednu ručičku, kterou mu držely na nose a za levým uchem. Četl smlouvu a pokyvoval přitom hlavou.

„Podepíšete vlevo, pane Hůno. My jsme teď pachtýř, už ne nájemce. Tak to bejvalo dřív, že jo? To váš otec určitě pamatoval.“

„To pamatuju i já,“ vzhlédl pan Hůna od lejstra.

Naposledy lodní siréna, skřehotavý hlas starého pána. Pak ticho, Zbyněk se za ním ještě díval z okna. Napadlo ho, že vidí odcházet asi poslední generaci, pro kterou půda ještě něco znamenala, pro kterou býval kus pole nejen obživou, ale i srdeční záležitostí. Rozhlédl se po kanceláři. Únava na něho tlačila jako neviditelná zeď, na chvíli zavřel oči a představil si, jak by se nejraději stočil na koberečku vedle věšáku do klubíčka, jako kocour, a nechal se v teple přemoct spánkem.

V poledne ani necítil hlad. Vystáli se Štefkou frontu v přeplněné menze a místo našli až u posledního stolu u dveří. Táhla odtamtud zima, jak se studenti pořád courali dovnitř a ven.

„Náhodou, s těma smlouvama jsi pohnul,“ pochválil ho nadřízený u polévky. Tak dnes máme téma práce, řekl si Zbyněk. Pro změnu.

„Měl jsem tam dneska starýho Hůnu, pamatuješ si na něj?“

„Jasně. Starej kšeftman. Pronajímáme od něj kolik? Dvanáct hektarů?“

„Zdržel se skoro hodinu a celou tu dobu mu zvonil telefon. To bylo pořád — cibule, kapusta, lněný semínko…“

„Copak, je teď snad zelinářem?“

„Pořád odbíhal od smlouvy, říkám si, sakra, my to snad nepodepíšem, protože on tady prodává nějaký přebytky ze svý zahrádky. Pak slyším, jak povídá do telefonu — cibule? Máte zájem? Můžu dodat tak tři vagony.“

„Ty vole!“

„Tak se ho ptám, jestli snad teď provozuje velkoobchod. Ne, prej kvůli insolvenci nějakýho zemědělskýho podniku dostává restituční náhradu postupně v naturáliích.“

Domů to vzal pěšky, aby se fyzicky unavil. U teplovodu na začátku Stromovky seděli na rozložených dekách dva bezdomovci. Přímo pod okny nových luxusních bytů s výhledem do městského parku. Na vteřinu zachytil to děsivé prázdno v jejich pohledech. Zírali před sebe. Čekání na něco, co nepřijde. Nebo rovnou na smrt. Zbyněk přidal do kroku.

Tereza na něj čekala s večeří do sedmi hodin.

„Promiň, mám toho teď hodně. Ty nový smlouvy…“

Seděli na pohovce, bylo ticho, které si Tereza užívala, hlavu opřenou o jeho rameno. Otevřel láhev rulandského šedého, kterou Tereza dostala ve škole.

„Ty se neraduješ ze života. Proto nespíš,“ pronesla do ticha.

„Ne, to je naopak. Nespím, a proto se neraduju ze života. Nemám na to sílu.“

„Seš si jistej?“

„Nejsem, sakra! Ničím si nejsem jistej. Je to uzavřenej kruh…“

„Nezvyšuj na mě hlas,“ řekla tiše.

„Sotva se večer podívám na tu rozestlanou postel, hned mě píchne v žaludku. Já nemám strach z něčeho, co přijde zejtra, já už se bojím tý nespavosti samotný. Rozumíš? To už je nějakej vyšší stupeň…“

„Občas by sis ten prášek měl vzít.“

„Zkoušel jsem to s půlkou, fajn, pak s celou tabletkou, a kam to vedlo? Nakonec by mi nestačily ani dvě najednou. Je to svinstvo.“

„Zbytečně se trápíš.“

„Chci si na to přijít sám, Terez…“

Rád ji pozoroval, když před spaním v županu prošla vždycky celý byt. Tenhle zvyk dodržovala už léta. Pokoj s klavírem, pokoj s knihovnou, kuchyň spojená s obývákem, ložnice. Procházela těmi masivními zárubněmi s křídově bílým hladkým lakem. Kdyby se její chůze po parketách dala zapsat do notové osnovy, rozfázovat do těch pěti linek, kterým Zbyněk stejně nerozuměl, musela by to být neskutečně krásná a vzrušující melodie. Umí francouzsky a číst noty a má ráda světlo padající z balkonů divadla na scénu, když hercům v historických kostýmech znehybní tvář ve vznešeném gestu. Kupec benátský. Program Jihočeského divadla měla ještě na nočním stolku. Ložnici osvětlovala jen lampička. Sklonila se nad ním a zasypala ho svými vlasy, cítil její hladká stehna v bocích, vztáhl ruce proti proudu jejích vlasů, vzal její tvář do dlaní, které pak nechal sklouznout po šíji a jejích zádech, sevřel jí zadek a hladil stehna. Čas zrychloval, jako když se zblázní metronom na jejím klavíru. Přidušeně mu zasténala do ucha. Hladil ji po vlasech. Ve sprchovém koutě po nich tekla voda. Když se za ním zavřely dveře ložnice, seděla v županu na pohovce a míchala tarotové karty. Propadal se do mlhy, únava mu tlačila na oči, bolest hlavy se trochu utišila.

Sny ho milosrdně provedly přes půlnoc a brzkými ranními hodinami. Pamatoval si poslední útržek, ale mělká ranní paměť ten zmatený snový příběh neudržela. Byl vcelku příjemný, obličeje povědomé, místa známá, ale zároveň cizí. Jenže co s tím? Budík ukazoval pět minut po třetí hodině. Bílý strop byl jako prázdná vývěska na plakáty. Nic nenabízel. Ano, tehdy to viselo na úřední desce obce, veřejná nabídka pozemků k prodeji. Upozornil mě na to kolega z branže, kterého občas potkávám na Středisku geodézie. Představ si to! Krásnej pozemek koupíš za cenu nový ledničky. Devatenáct tisíc za jeden a půl hektaru. Vůbec neváhej, Zbyňku, obec ti to přiklepne. Už to prošlo dvoukolovou nabídkou, nikdo to nechtěl, lidi jsou blbí. Vsadím se, že budeš jedinej zájemce. Měl pravdu. Není to jen tak nějakej kus louky. Má to status zastavitelnýho pozemku. Za ty peníze! Nikdo z těch, co hledají na internetu nebo v novejch mapách, na to nemohli přijít. Šel jsem do starejch pozemkovejch knih, dal jsem na sebe dvě vrstvy starejch map a zjistil, jak to je — bejvala tam německá vesnice. Šel jsem za starostou. Zdálo se mi, že se mnou mluví na rovinu. Pane, místní lidi v zastupitelstvu tyhle prodeje naplaveninám, promiňte, nerezidentům, většinou přehlasujou proti. Ale jestli to vážně chcete, tak to na příští schůzi podpořím. Přesvědčím je. Nechtěl nic do kapsy. Rovnej chlap. Poznal, že se v oboru vyznám…

Tereza ho našla v půl páté ráno na pohovce s notebookem na klíně. Stála za ním, prsty mu jemně projížděla ve vlasech a nahlížela mu přes rameno. Na malém monitoru svítily bílé zasněžené pláně. Pustý kamenitý břeh a jezero. Na hladině plavaly zbytky ledových ker.

„Netušila jsem, že tě tohle láká.“

„Je to za polárním kruhem.“

„Trochu mě děsíš, miláčku…“

„Proč?“

Chvíli mlčela. Pokoj s knihovnou byl tichý.

„Vždyť je to úplná pustina. Jen led a skála. Po tomhle toužíš?“

„Myslím, že tam přece jen něco je, Terezo. Nad tím ledem. Chvěje se to v mrazivým vzduchu.“

„Já tam nic nevidím. Co tam vidíš ty?“

Zbyněk zvětšil fotografii na monitoru. Kus skály, bílá skvrna sněhu a opar nad modrým horizontem.

„Je to mezi tím nebem a ledem,“ promluvil tiše.

„Ale co?“

„Jenom nějaká energie. Nevím. Láska?“

Usmála se.

„Nebo soucit, jako nejvyšší forma lásky?“

„Tos řekl hezky.“

„To napsal Osho, máš ho tamhle v knihovně.“

„Jsou na Špicberkách i lední medvědi?“

„Jo. Ale víš, co se mi hlavně líbí, Terez? Tam si nikdo nemůže koupit půdu, pozemek. Jenom pronajmout od norský vlády. Můžeš si tam koupit nějakou polární chatu, ale ta země, na který chata stojí, ti nikdy patřit nebude. Není to krásný?“

„Špicberky. No, když myslíš. Pořád lepší než ty podivný weby, který jinak sleduješ.“

„Ty tě děsí víc?“

„Jo.“

„Protože tam vysvětlujou všechno jinak, než jak jsi zvyklá?“

„Nech toho…“

Odešla ještě spát. Zbyněk si namočil kapesník do studené vody a přiložil si ho k levé straně hlavy. Bolela ho celá polovina tváře, od spánků přes ucho a oba oblouky čelistí. Bolelo ho v čelistním kloubu, když otevřel a zavřel pusu.

Jen co ráno v kanceláři vytáhl mobil z aktovky, rozezněl se na celé kolo.

„Polecký, prosím.“

„Aha…“ smích.

„Kdo volá?“

„Tak ty sis mě vymazal z mobilu? Tereza chtěla?“

„To jsi ty? Ty dvě šestky v posledním trojčíslí…“

„Vzpomněl sis… Ale nezní to, jako že mě rád slyšíš.“

„Jak se máš, Kamilo?“

„Tak všelijak. Příští tejden jedu k vám na jih. Ve středu mám klienta u krajskýho soudu.“

„Aha.“

„Chtěla bych tě vidět. Nezajdeme na večeři? Zůstávám do pátku.“

„Nevím, mám toho hodně v práci.“

„Neboj, tentokrát mi nezaplatili nóbl hotel na náměstí.“

„Ne, nezlob se.“

Pomlka.

„Jo, chápu.“

„Vždyť to znáš, novej občanskej zákoník. Předělávám všechny smlouvy, jsem ve skluzu…“

„To víš, že jo… Tak se měj.“

Zavěsila.

Během dopoledne obtelefonoval dalších deset pronajímatelů půdy, schůzky zapsal do stolního kalendáře a v počítači připravoval smlouvy. Honza Štefka ve dveřích netrpělivě cinkal klíčky od auta. Byli domluvení na půl dvanáctou. Rychle nacpal smlouvy k prodeji pozemků do fólie, šanon NEPOTŘEBNÝ MAJETEK, další noční můra. Čtyři vyhotovení plus kolek, odnést na podatelnu katastrálního úřadu. Jen zlomek z toho přecpaného šedého šanonu, jen setina toho, co je potřeba vyřídit.

„Nikoho ti nepřidaj, na to zapomeň,“ řekl Štefka za volantem, když popojížděli po ucpaném Dlouhém mostě. „Na poradě o tom nechtěli ani slyšet.“

„Aspoň brigádníka, řekls to tam?“

„Lepší by byla brigádnice,“ zašklebil se Štefka.

„Hele, katolíku… byls v neděli na mši?“

„Poslouchej, ty vtipálku,“ zakabonil se Štefka, „volala mi Kamila. Víš která?“

„Proboha. V kolik ti volala? Mně v devět.“

„Mně hned potom. Prej jsi ji odbyl.“

„Ale ne…“

„Chtěla se ti svěřit. Má po rozchodu a je z toho na maděru.“

„Jasně, je po asi patnáctým rozchodu. A co já s tím, Honzo? Chodili jsme spolu před třinácti lety.“

„A co ta noc v hotelu před čtyřma rokama?“

„Necháš toho? Seš moje máma nebo co?!“

„Promiň, ale sám jsi s tím tehdy za mnou přišel.“

Zbyněk si vzdychl a opřel hlavu do sedačky.

„To bylo v době, kdy jsme měli s Terezou krizi. A do toho se objevila Kamila.“

„Je to citlivá ženská.“

„Žil jsi někdy s neurotičkou?“ podíval se na něho Zbyněk. „Já jo, tři roky.“

„Přišla sem tenkrát z Prahy kvůli tobě, nezapomeň.“

„No a co?“

„Nic. Zrovna teď je pěkně nešťastná, chtěla jen podporu.“

„Já jsem taky zralej na blázinec, a tahám snad do toho někoho z dávný minulosti?“

„Příští středu spolu jdeme na oběd,“ řekl Štefka.

„Tak buď opatrnej, kamaráde.“

Na katastru to šlo rychle. Zkoumal tváře úřednic i lidí posedávajících v hale v přízemí. Všichni jsou určitě vyspalí. Užívají si život? Určitě. Vzpomněl si na Terezu.

Šel na nábřeží u krajského soudu, kde měli zaparkované služební auto. Tam toho muže uviděl. Právě zamykal černé BMW. Sám na Zbyňka od chodníku zamával a čekal.

„Jak se máte?“

Podali si ruce.

„Už jsem vás dlouho nepotkal v nonstop supermarketu,“ usmál se Zbyněk.

„Zkouším teď bylinky. Ajurvédský čaje a tak.“

„Pomáhá to?“

Zavrtěl hlavou. Z tmavého obleku mu svítila bílá košile a hedvábná kravata s jemnými proužky. Mohl být tak o pět let mladší. To by souhlasilo, pomyslel si Zbyněk. Ve dvaačtyřiceti mi to začalo.

„V létě jsem zkoušel spát ve stanu,“ řekl muž. „Na zahradě u domu.“

„A zlepšilo se to?“

„Trochu.“

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat. Můžu? Máte děti?“

„Mám. Dva kluky, deset a třináct let.“

Oba hrajou hokej, vozí je na zimní stadion, chodí se ženou na jejich žákovské zápasy. Na zadní stranu vizitky mu napsal soukromou adresu. Mají dům na okraji Budějovic. Byl sympatický.

„A já jsem se vás ještě nezeptal, co vlastně děláte.“

„Správce pozemků. Nákup, prodej, pronájmy.“

„Tak pozemky,“ pokýval hlavou manažer v obleku, „zajímavej obor. Vlastně vůbec nevím, komu dneska patří půda. Dřív ji měla šlechta, ne?“

„Většina Čech patřila Schwarzenbergům a Morava zase Lichtensteinům…“

„A dneska?“

„Novodobá šlechta,“ pokrčil Zbyněk rameny. „Ale nikdo ji nezná.“

„Dneska už se nevyhlašujou pozemkový reformy, co?“

„Majetkový přesuny jsou obrovský, ale jde to hodně nenápadně a spíš potichoučku…“

Zbyněk si ještě v autě prohlížel jeho vizitku. Šéf logistiky. Velká mezinárodní firma. Na rubu propiskou připsaná privátní adresa. Dobrá čtvrť, znal to místo. Návrší nad městem zastavěné rodinnými domy. Tereza našla vizitku večer v náprsní kapse jeho košile, když dávala prádlo do pračky. Přinesla ji do obýváku.

„To je ten chlapík z nonstop prodejny,“ řekl Zbyněk.

„Ten, co má tu opačnou nespavost?“

„Jo, nemůže usnout do tří do rána.“

„A zjistil jsi, cos potřeboval?“

„Jo. Zase jedna z mejch teorií padla. Jsem tam, kde jsem byl.“

Tereza beze slova zmizela zpátky v koupelně.

⟶

Sobotní poledne pod šedivým nebem. Plivance deště se roztékaly na špinavém čelním skle, Zbyněk několikrát stiskl páčku ostřikovače. Stěrače třikrát přejely tam a sem. Prosákla k nim ostrá vůně s chemickou příchutí citronu.

„Fernet citrus,“ řekla Tereza jako obvykle a na chvíli stáhla okénko na své straně.

Říjen začínal mlhami, ale stále ještě bylo teplo. Zbyňka poprvé po týdnu nebolela hlava, jen v kloubu čelisti na levé straně to při žvýkání ještě pobolívalo. Spal skoro devět hodin, i když přerušovaně. Ta krátká procitnutí přicházela jako připomínka, jako varování — jen už neměl chuť přemýšlet před čím. Projížděli ostrou zatáčkou na začátku jedné z vesnic. Tady musel Zbyněk vždycky podřadit na druhý rychlostní stupeň. Za prověšeným pletivem zrezivělého plotu si opět mohli prohlédnout ty panáky. Jako tři strašáci do zelí tam stáli, vycpaní slámou, jeden oblečený do roztrhané blůzy od montérek a druhý do plesnivého děravého kabátu. Na hlavách hučky a třetí paňáca měl místo klobouku oprýskaný smaltovaný hrnec. Na plotě visela drátem přichycená velká překližková deska s vybledlým nápisem, který byl kdysi vyveden zřejmě plochým štětcem zbytkem červené barvy na okapové roury: VLÁDNÍ DELEGACE NA NÁVŠTĚVĚ NAŠÍ OBCE. Tereza vždycky po průjezdu touhle zatáčkou zakroutila hlavou a neopomněla zátiší s lidovou tvorbou okomentovat.

„Tady začíná ten váš podivnej bahenní kraj,“ řekla tentokrát.

„Jsem kluk z blat, co naděláš.“

„Jak si někdo může na zahradě u plotu udělat takovýhle sousoší?“

„Tady lidi odjakživa nesnášeli vrchnost. Za jakýhokoli režimu. Kus dál odtud je pomník rychtáře Kubaty.“

„Čekala jsem, jestli mi to zase řekneš. Už asi popadesátý,“ ušklíbla se Tereza.

„Ty si myslíš, že ta vaše vážená měšťanská rodina není z bahenního kraje? Celý Budějce jsou na bažině.“

„Nemluv nesmysly.“

„Tak proč je tam tak těžký postavit podzemní garáže? Přece kvůli vysoký hladině podzemní vody.“

Dalších sedm kilometrů v autě mlčeli. Dost dlouhá doba, aby si Zbyněk znovu vybavil ten pocit, když se sem v třiadevadesátém vrátil z Prahy. Nechtělo se mi na blata. Byl by to v mým životě krok zpátky. Šedá zanedbaná bytovka patřící státnímu statku. Rodiče těsně před důchodem. Když jsem nastoupil do práce na univerzitě, hned jsem si našel podnájem v Budějovicích. Kamila za mnou přijela, ale vydržela jenom půl roku. Pro ni to bylo malý město. Nechtěla přerušit kariéru v právnický firmě, dala jí přednost před rodinou. A já jsem děti chtěl. Místo nich jsem měl v malým nájemním bytě hysterku, který se stejskalo po Praze a po luxusu.

Stará dvoupatrová bytovka stála skoro na konci vesnice, roztahané kolem okresní silnice. Popraskané dlaždice v úzké chodbě, páchlo to tam prachem a zažranou špínou, zábradlí se trochu kinklalo. Za dveřmi několik párů sešlapaných bot a staré pantofle. Ještě než se otevřely dveře, Zbyněk viděl ten obrázek, okno do dvora, u kuchyňského stolu táta se svěšenými rameny luští křížovku nebo tužkou spojuje písmenka v nějaké osmisměrce, na kredenci štos regionálních novin. Třicet let v mzdové účtárně u statků. A kolik let už sedí doma u křížovek, napadlo Zbyňka. Nechá si přinést ke stolu jídlo a zase odnést prázdný talíř. Podivný způsob rezignace na život. Jen vycházky se psem a dalekohledem do lesa ho snad ještě drží při smyslech.

„Pěkně vítáme,“ usmála se maminka ve dveřích, „nebyli jste tu víc než měsíc.“

Po bábovce a kávě zůstali v kuchyni sami. Zbyněk se díval oknem ven, jak otec s Terezou vycházejí zadní brankou v plotě na louku a šlapou k lesu. Tereza měla přes sebe přehozený otcův zelený myslivecký kabát. Vlasy vyčesané nahoru a sepnuté skřipcem. Ohař Fendy už byl daleko před nimi.

„Nechce tu nic dělat, je to k zbláznění. Chtěla bych nový podlahy, vyměnit dveře, jsou už léta zkřížený, plastový okna, aby sem netáhlo. Na všechno mi řekne, že nemá cenu strkat peníze do bytu, kterej nám nepatří…“

Hluboké zívnutí jako by ve Zbyňkovi otevřelo propast, hloubku jeho únavy, dotkl se dna rokliny a zase se vrátil k malovaným talířkům na stěně a bílým záclonám.

„Uhlí máte objednaný?“

„Je ve sklepě už od léta.“

Táta toho moc nenamluví a Tereza vyhledává ticho. Les už bude pomalu před zimou usínat. Nadýchá se voňavého vzduchu. A večer do divadla. Zbyněk pocítil nechuť. Vztek z pomyšlení jen se pohnout, udělat krok z bytu do venkovní tmy. Předplatné Jihočeského divadla pro sezonu 2013—2014 je teprve na začátku, program leží za sklem ve starobylém sekretáři, vzácném kousku nábytku po Terezině pradědečkovi. Intarzované dřevo tak skvěle doplňuje moderní nábytek v obývacím pokoji. A Tereza si odškrtává navštívené premiéry…

„Posloucháš mě?“

Podíval se na matku. Po ubruse před něho prstem přisunula lístek s telefonním číslem.

„Nechala to tu Bohuna. Chce, abys jí zavolal.“

„Jaká Bohuna?“

„Kolik znáš Bohun, proboha?“

Zíral na těch devět číslic.

„Bohuna z Lešic? Neviděl jsem ji deset let. Víc…“

„Byly tu s Janičkou.“

„S Janičkou… Tý už musí bejt dvacet, ne?“

„Dvaadvacet.“

Zamyslel se.

„Janičku jsem viděl o lešický pouti, to jí bylo asi šestnáct.“

„Jo, Bohuna byla tehdy ve špitále. U vás ve městě, ani jsi za ní tenkrát nezašel.“

„Mami, proč bych chodil navštěvovat Bohunu do nemocnice?“

„A Janička se na tebe vždycky ptá, prej jak se má strejda? Chodí za mnou často.“

„Bodejť by ne, vždyť jsi jí dělala náhradní babičku.“

„Je to k nim dva kilometry přes les, vždycky jsem tam snadno došla, když Bohuna nastoupila do práce.“

„A co vlastně teď Bohuna dělá?“

„Na penzionu, u Kováře.“

„A proč jsi jí nedala moje číslo?“

„Vždycky když jsem Janičku chovala, říkala jsem si — ta mohla bejt naše…“

„Mami, nech těch řečí. Pak se divíš, že sem Tereza nechce jezdit.“

Maminka dlaní uhladila ubrus a vzdychla.

„Vy jste měli s Bohunou zůstat spolu. A bejvala by si nemusela vzít největšího ožralu z Lešic.“

„Vybrala si chlapa přesně podle svýho fotra. To je všechno.“

„Jenže tys tenkrát odešel studovat a…“

„Tohle nebudu poslouchat, mami. To jsou historky starý pětadvacet let, v tom já už dávno nežiju!“

„No tak si zase sedni. Hned se čertíš. Nechce tě prej otravovat, máš jí zavolat, až budeš mít čas.“

⟶

Na poradě kolem dlouhého stolu seděl Zbyněk vedle Štefky, před sebou pořadač plný papírů. Na štítku na jeho hřbetě bylo černou fixou napsáno OPUŠTĚNÝ MAJETEK. Řeč se už skoro hodinu točila kolem investic, rozestavěný pavilon, parkové úpravy v kampusu. Zbyněk nemohl udržet oči, co chvíli upil ze skleničky vodu, vrtěl se na židli, přehazoval si levou nohu přes pravou a zase naopak, štípal se do kůže na tvářích. Když přišla řada na něho, musel do něho Štefka nenápadně rýpnout loktem.

„Situace je pořád stejná. Užíváme pozemek, hledáme dědice se zákonným nárokem…“

„A nájem?“ zvedl tajemník oči od lejster.

„Nájem neplatíme, protože není komu. Nemůžeme platit mrtvýmu.“

„Je to velká výměra,“ zabručel tajemník.

„Platíme zatím jen pozemkovou daň.“

„A udělali jsme opravdu všechno, co jsme mohli? A co jsme měli?“

„Mám tady doklady o tom, že jsem se snažil vlastníka, respektive jeho dědice najít. Taky jsem kontaktoval Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových. Odepsali, že můj podnět přijali a budou pátrat sami. Pokud vyloučí, že by tam byl nějaký dědic, majetek po uplynutí desetileté lhůty propadne státu. Pak budeme jednat o pronájmu se státem.“

„Dobře, pane Polecký, ale těch položek tu vidím víc, u některých stopu máme, je to tak? Tak se na to prosím zaměřte…“

Na chodbě Zbyněk málem vrazil do chladicí skříně s nápoji. Automat na mince.

„Co děláš?“ obrátil se k němu Štefka.

„Co to sem sakra dali? Hned za dveře.“

„Už je to tu rok, ty vole.“

Přešli spolu přes travnatý pruh a malé asfaltové parkoviště. Studený vzduch Zbyňka trochu vzpružil. Štefka s ním šel až před dveře jeho kanceláře.

„Honzo, mně se tam vůbec nechce, do toho mýho kutlochu. Je plnej šanonů s nevyřízenejma úkolama. Zvedá se mi z toho žaludek.“

„Potřebuješ se trošku napít, kamaráde.“

„Dobře, budu se víc zabejvat agendou OPUŠTĚNÝ MAJETEK, když si to vedení přeje,“ pokračoval Zbyněk. „To ale znamená, že se vykašlu na agendu NÁJEMNÍ SMLOUVY VERSUS NOVÝ OBČANSKÝ ZÁKONÍK.“

„Říkám, že tě dneska vezmu na pivo. Odreaguješ se, hned budeš líp spát.“

„Nechci…“

„Nekecej a po čtvrtý hodině mi ťukni na dveře.“

Dopravní špička, Štefkovo auto stoupalo po výpadovce do pozvolného kopce. Zbyněk na vedlejším sedadle se otočil. V kotlině pod nimi se rozkládalo krajské město. Odbočili na vedlejší silnici. Vtom si Zbyněk vzpomněl.

„Tady vlevo jsou ty nový vilky, že jo?“

Vytáhl z peněženky vizitku s adresou na rubu.

„Vem to prosím tě tudy.“

Jeli pomalu podél nových plotů, dlážděných chodníků, zbrusu nové lampy a dopravní značky.

„Tady to je,“ řekl Zbyněk.

Štefka zastavil. Oba si prohlíželi rodinný dům — krychlová stavba, prosklené přízemí, veliká terasa.

„Sakra, to není produkt z katalogu, co?“

„Je to pěknej dům,“ přikývl Zbyněk. „Na kolik asi tak vyjde, co myslíš?“

Štefka se zamyslel, nahnutý nad volantem vyhlížel okýnkem přes nízký plot s kamennou podezdívkou. Zazimovaný bazén, sestřižená tráva, túje, záhonky, chodníček ze zámkové dlažby.

„Tak čtyři a půl mega.“

Rozjeli se, po kilometru a půl Štefka zabrzdil před restaurací.

V samostatné kóji měli klid. Zbyněk poslouchal Štefku jen na půl ucha. Čtyři dcery, tři z nich už dospělé. Nejhezčí vzpomínky mám na ty víkendy, co jsem trávil u Štefků, než jsem se seznámil s Terezou. Bejval jsem u nich pečenej vařenej. Kolem se batolily jejich holčičky, Magda břicho, už zase byla v tom. Teplo domova, velká rodina. A Honza šťastnej chlap. Nosil jsem dětem dobroty a panenky. Bejval jsem tehdy slušnej odborník na dětský panny od Mattela…

„Neuvažovals o tý kandidatuře?“ začal Štefka.

„Dej mi s tím pokoj.“

„Mluvil jsem s předsedou naší stranický buňky, podpořili bysme tě jako nezávislýho. Na kandidátce bys byl na slušným, volitelným místě.“

Zbyněk se na něho dlouze zadíval, soucitně, až posměšně.

„No dobře,“ zabručel Štefka, „tak si raděj dál čti o iluminátech a novým světovým řádu, ty pako…“

„Co, ty křesťane na baterky? Máš problém s tím, co čtu? Nebo co si myslím?“

„Ne,“ ušklíbl se Štefka, „spíš s tím, jak žiješ.“

„Copak nežiju jako spořádanej občan? Z práce do supermarketu, večer televize a souložit, když Tereza zrovna ovuluje…“

„Ty máš teda dneska náladu…“

Zářivka ze stropu je zalévala nepříjemným, kolísavým světlem. Zbyňkovi to dráždilo oči, stejně jako cigaretový kouř, který k nim pronikal z okolních kójí.

„Co ta tvoje louka?“ změnil Štefka téma, když jim servírka přinesla další pivo.

„Indiáni už jsou pryč, houbičkáři mají taky po sezoně. Teď tam bydlí jeden chlápek v maringotce.“

„Bezdomovec?“

„Ne, spisovatel. Tvrdí, že tam bude i přes zimu.“

„Blbost…“

„Meje se v potoce, ty vole. Asi to myslí vážně.“

„Jestli uhodí takový mrazy jako loni,“ řekl Štefka prorocky, „tak ho tam na jaře najdeš tuhýho. Vsaď se.“

Ranní světlo, filtrované modrým závěsem na okně, se pozvolna vlévalo do ložnice. Zbyněk musel vstát a jít zase na záchod. Už neusnul, bolela ho hlava. Trochu jiná bolest, než jakou znal. V ústech pořád pachuť piva. Z kohoutku v koupelně pustil studenou vodu. Napil se. Jako voda z potoka. Krásný lesní potůček. Promiň, já jsem opravdu nevěděl, proč ten pozemek nikdo nechce, omlouval se tehdy kolega. Starosta volal, že to mám přiklepnutý. Poslal jsem peníze, zařídil věci na katastru, rutina. Můj denní chleba. Poprvé jsem tam vzal Terezu, obešli jsme louku, ukázal jsem jí základy původních stavení, zarostlý drnama. Byl červenec, rozložili jsme si spacáky. Terez to se mnou podstoupila, i když ve stanu spala naposledy jako malá holka a bez koupelny, teplý vody, odličovacích polštářků a tělovýho mlíka jinak nedá ani ránu. Přála mi, abych se na svý louce pořádně vyspal, a vydržela to kvůli mně bez večerní sprchy. Dokonce spala jako zabitá. Já jsem nezamhouřil oko. Spal jsem dohromady nanejvýš dvě hodinky. Ráno jsem jí to vyklopil — kdysi se tu oběsil otec spolu se synem. V tý chalupě, co tu stávala. Už nikdy nezjistím, jak to stavení vypadalo a co za tragédii se tam stalo. Za výhodnou cenu jsem koupil prokletej pozemek, kterýmu se místní vyhýbají. Sbalili jsme celtu a nasedli do auta. Tak to zase prodej, radila mi Tereza cestou zpátky. Neudělal jsem to. Nechtěl jsem vypadat jako blbec. Nakonec Honza povídá, neblázni, někdo už to musí udělat. Co, ptám se. O dalším víkendu pro mě přijel, jeho žena Magda jela s náma, koupila v Charitě mosaznej křížek a vzala ho nejdřív ke knězi. Pak jsme ten kříž zarazili do vidlice březovýho kmene. Ten strom rostl nejblíž k základům domu. Za těch pár let už křížek zarostl a nejde vyndat. Pak přišli indiáni, jestli tam můžou tábořit. Pak lysohlávkaři, ti se ani neptali, pak různí potrhlí hledači pokladů s detekčními přístroji. A pak David Jan Žák s maringotkou.

Tereza ho pohladila po čele. Trhl sebou. Nečekal to.

„Furt couráš do koupelny. Kolik je?“

„Tři čtvrtě na pět.“

„Tobě je špatně?“

„Žaludek mám trochu na vodě.“

„Dáme si spolu snídani? Udělám ti vajíčka. To tě spraví.“

Seděli v kuchyni. Zbyněk už oblečený po sprše, Tereza v županu.

„To sis pomoh, viď?“ zeptala se ironicky. „Dát si pět piv a navrch kořalku…“

„Každej je chytrej, znáš to. Nemůžeš spát? Dej si pár točenejch a uvidíš! Dej si víno. Jdi si zaběhat. Zkusil jsem už všechno.“

„Jako bys Honzu neznal. Nemá s kým chlastat, to je všechno.“

„Pozval jsem ho s Magdou na návštěvu.“

„To nemyslíš vážně?“

„Proč? Nebyli u nás už rok.“

„Zase na mě bude celou dobu civět…“

„A my jsme pozvaný na ty Honzovo pětapadesátiny. Příští rok, koncem března. Slíbil jsem mu to.“

Když seděl v ranním trolejbuse, zapípala mu esemeska. Číslo s dvěma šestkami za sebou.

Ani kafe v poledne?

Odepisoval neobratně jednou rukou, jakýsi školák se pohrdlivě podíval na Zbyňkův zastaralý mobil.

Neutrhnu se, jsem mimo centrum.

Odpověď přišla okamžitě.

Srabe.

Schoval telefon, rozhlížel se po lidech na okolních sedadlech a hádal, kdo je na tom se spánkem tak špatně jako on. Nikoho nemohl najít. Možná jsem měl včera odpoledne zazvonit u tý nový funkcionalistický vily. Místo pití piva s Honzou. Navštívit toho top manažera s manželkou a dvěma dětma, kterej má dům za čtyři miliony, dvě garáže a bazén, má prostě všechno, a přitom spí na zahradě ve stanu. Mohli jsme si hezky popovídat, třeba o spánkový laboratoři. O práškách na uklidnění. O svůdnosti a blahodárnejch účinkách alprazolamu a jinejch benzodiazepinů.

⟶

„Co se to tu válí za papírek? Už druhej tejden. Mám ho vyhodit?“

Bylo už pozdě večer, Zbyněk si od Terezy vzal lístek s telefonním číslem.

„Sakra, úplně jsem na to zapomněl.“

Druhý den dopoledne v kanceláři se díval do vrásčité tváře starce, kterému už mohlo být hodně přes osmdesát. Dlouhodobý pronajímatel. Zbyněk mu ze staré známosti uvařil kafe a poslouchal jeho vyprávění, i když ho to zoufale zdržovalo. Historky z rodného Vodňanska. Pan Horec, shrbený dědoušek, byl tehdy mladík, kdo by si na to rád nezavzpomínal. Zbyněk mezitím vytáhl z desek pachtovní smlouvu ve dvojím vyhotovení, podepsanou vedením univerzity.

„To bylo v dvaapadesátým, pane Polecký, když se zakládalo rybníkářský družstvo…“

Zbyňkovi třeštila hlava, ani káva nepomohla. Blížila se jedenáctá a další domluvená schůzka. Staříkovi se dost třásly ruce, pomohl mu nacpat smlouvu v deskách do prastaré odřené aktovky, kterou bývalý komunistický funkcionář nosil zřejmě už tehdy, když zasedal v zemědělské komisi na okresním národním výboru a objížděl jihočeské vesnice, kde se zakládala družstva. A ironií dějin ho po čtyřiceti letech to soukromé vlastnictví půdy, proti kterému tak usilovně pracoval a agitoval, přece jen dostihlo. Dědictví po bezdětném bratrovi. Oba pocházeli ze selského rodu, jeden zůstal na půdě, která po osmačtyřicátém připadla státnímu statku, byl tam pak zaměstnaný jako traktorista, a druhý odešel do města dělat politickou kariéru. Rodina rozštěpená skoro na padesát let. Čtyřicet let spolu bratři nemluvili. Smířil jsem se s ním až na jeho pohřbu, řekl Zbyňkovi stařík v kanceláři u kafe.

„No, to je fakt brzo,“ zasmál se Zbyněk nahlas, když sledoval starého shrbeného pána, jak mizí na konci chodby.

„Cože, jdu brzo?“ uslyšel za sebou.

„Ne ne, to je v pořádku, paní Kalousová, je přesně jedenáct.“

Když ji usadil naproti sobě u stolu, ještě jednou zběžně procházel údaje v nájemní smlouvě. Pousmál se té náhodě. Jejich pozemky sousedily. V katastru obce se pole, které tato asi pětapadesátiletá žena zdědila po otci, dotýkalo pole, které po bratrovi přešlo do vlastnictví pana Horce.

Podíval se na hodinky a vzdychl. Do kanceláře. Na oběd. Do kanceláře. Domů. Ráno. Poledne. Večer.

Štefka se tvářil důležitě.

„Včera jsem obědval ve městě s Kamilou.“

„Jak na tom je?“ zeptal se Zbyněk a mrzutě se díval do talíře.

„Jak asi? Sama, dvaačtyřicet let. Má peníze, ale věčně je v práci.“

„Co se na mě tak díváš? Já za to snad můžu?“

„Uklidni se.“ Štefka přestal jíst. „Čekal bych od tebe spíš účast.“

„Já už jsem ji jednou utěšoval,“ zabručel Zbyněk. „A jak to dopadlo…“

„A tikají jí biologický hodiny.“

„Tak o tom mi něco vyprávěj…“

Štefka raději změnil téma. To, jak z něho sršela energie a činorodost, Zbyňka popuzovalo. Na všechny jeho návrhy odmítavě kroutil hlavou.

„Proč se všemu tak bráníš? Snažím se tě občas někam vytáhnout, protože už se na tebe nemůžu dívat.“

„Nechci na nějakej pitomej squash. Ani do sauny.“

„Chodím do společný.“

„Ještě to tak.“

„Poslední dobou seš úplně asociální.“

„To mi Tereza říká taky.“

Příbory cinkaly o talíře, šum v menze, hlasy a smích, Zbyňkovi to rozdíralo nervy, vjemy z hlučného okolí, které bolely a nešly vypnout.

„Měls tam dneska starýho Horce, co?“

„Ty si na něj pamatuješ?“

„No jasně. Dotáh to docela daleko, jeden čas dělával náměstka okresního tajemníka strany.“

„Dneska mi vyprávěl, jak jel srovnat soudruhy do jedný vesnice, kde zakládali rybníkářský družstvo. Poslední na okrese bez družstva, pořád tam ty hospodáře nemohli nahnat. A ten, co vzdoroval nejdýl, měl zrovna největší rybník. Horce poslali, aby tam udělal pořádek. Toho nebožáka s rybníkem si pozvali na národní výbor a grilovali ho tam až do noci. Už byl smířenej, že vstoupí, ale až na jaře, chtěl si ještě slovit ryby, než rybník odevzdá do družstva.“

„A nechali ho slovit?“

„Člověče, nakonec jo. Možná že ten Horec zase nebyl úplně taková svině…“

Na podnose měli ještě čaj a moučník.

„Mně se nechce zpátky, ty vole.“

„Kolik smluv ti ještě zbejvá?“

„Nevím. Radši to ani nepočítám.“

„Je to jednorázová akce,“ chlácholil ho Štefka, „po Novým roce si oddychneš.“

„Stejně je to komedie, jen si to představ. Potkávají se mi tam na chodbě lidi, který by o sobě měli vědět, ale neví, potomci bejvalejch třídních nepřátel, ti, co znárodňovali a združstevňovali, s těma, kterejm to vzali. A všechno už je to za ty léta pomíchaný, polnosti rozdrobený mezi potomky, nikdo už si nic pořádně nepamatuje nebo pamatovat nechce…“

Před menzou nechal Štefku jít a opřel se o zeď vedle prosklených dveří. Vytáhl mobilní telefon a z peněženky lístek s číslem. Po celou dlouhou dobu, co zněl vyzváněcí tón, nemyslel vůbec na nic, jen vítr mu chladil čelo a šimral ho na skráních a bolest ve spáncích se zdála polehoučku ustupovat. Najednou se ozval ženský hlas, který mu připadal úplně cizí.

„Prosím, Fuksová.“

„Zbyněk. Nazdar, Bohuno.“

Slyšel ji mluvit, znělo to z takové dálky. Roky se neviděli, ale šla rovnou k věci. Dostala od strýce pozemek a potřebuje poradit. Hlas pozměněný telefonním přístrojem.

„Tak co, zastavíš se?“ zeptal se ženský hlas už podruhé.

„No, nemůžeme se sejít tady, někde v kavárně?“ probral se Zbyněk.

„Hele, já se do města nedostanu a na kavárny nemám čas. Jsem uvázaná u chalupy a starám se o dědu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dešťová hůl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.