Stanislav Češka

PŘÍPAD HOLASICKÉ LÁSKY

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Obálka Martina Černá 2016

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR Brno, Foto: J. Foltýn

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7377-5

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Krzyzstof Jaworski, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Jacek Poleski, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dovolil bych si také poděkovat:

panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., řediteli Archeologického ústavu AV ČR Brno, a paní Hedvice Břínkové, vedoucí knihovny AÚ AV ČR Brno, za pomoc s obstaráním literatury pro přípravu této knihy;

panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc., a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad1), r. 905

Slunce pálilo z jasně modré oblohy. Kdo mohl, schoval se do stínu, aby se alespoň trochu ochladil. Horký vzduch se ani nepohnul, ani ten nejmenší vánek nepřinesl trochu osvěžení.

Vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky kolem panující horko nevnímal. Nebo alespoň budil takový dojem. Očima přejížděl hroby kolem baziliky a vzpomínal na ty ze zde snících svůj věčný sen, které osobně znal. Nebylo jich právě málo. Podobně jako skoro každý v Moravském království znal jeho. Pokud ne osobně, tak určitě z doslechu.

Kníže Slavomír z Dolnogradu, župan veligradský2), druhý muž Moravského království hned po králi, si ztěžka povzdechl. Postupně odchází všichni, se kterými prožil svůj dlouhý život. Nejen ve Veligradu, kde v zemi spočívají těla jeho blízkých. I tady, v Moravgradu. I jinde po celé zemi. Roky prostě nezastavíš.

Velmož byl na tomto světě už dlouhých, předlouhých sedmdesát pět let. Jeho i v pokročilém věku pevná a vzpřímená postava, podobně jako stále silné paže, kterými dokázal pevně uchopit svůj velký, vzácný meč s damaskovou čepelí, normálně v klidu visící po Slavomírově levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy, tomu nenapovídaly. Slavomír si někdy říkal, že známkou blížící se smrti u něj bude to, když už nebude moci sevřít jílec své vzácné zbraně a dát pocítit kvalitu jejího ostří nebohému protivníkovi.

Při pozorném pohledu do velmožovy tváře však bylo zřejmé, že Slavomírova životní pouť knížete už je hodně, opravdu hodně bohatá. V jeho obličeji lemovaném hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vyryl život obohacený mnoha dramatickými událostmi hluboké vrásky. Vrásky, které svědčily o tom, co kníže prožil, překonal a vykonal.

Slavomírův život vyplnilo mnoho dramatických, někdy pohnutých až tragických, jindy zase radostných událostí. Při svém postavení viděl vždy jako svoji povinnost službu rodné a nadevše milované moravské zemi. Hájil ji v mnoha bojích, ale třeba i v diplomatických jednáních, ve kterých s úspěchem využil své rozsáhlé vzdělání spojené se znalostí několika jazyků, hluboké životní zkušenosti i prostou lidskou moudrost.

Pokud pak život knížete i jeho okolí plynul poklidně, dokázal si Slavomír užívat péče a pohody ve své rodině.

To vše mu ovšem nebránilo v tom, získat ještě další proslulost. Proslavil se totiž rovněž pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Druhého tak schopného vyšetřovatele byste těžko hledali. Nebýt Slavomíra a samozřejmě jeho věrného přítele, vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno.

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Mezi svými příbuznými však byl světlou výjimkou. Nikdy se nenechal vtáhnout do temných intrik, majících za cíl bratrovražedné boje o moc v zemi. Slavomír si dobře uvědomoval, že takové šarvátky jsou k užitku pouze nepřátelům Moravského království.

Pokud to bylo jen trochu možné, snažil se Slavomír takovým rozbrojům bránit. Pokud to už možné nebylo, choval se potom vždy tak, jak to vyžadovaly staré zákony a zvyklosti země. A především – vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili. Nikdy nevyhověl výzvám svých příznivců a vždy ustoupil těm, kteří podle zákonů země měli nárok na trůn panovníka.

Slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který sjednotil části moravské země na obou stranách Bílých hor3), zažil jako dítě a dospívající mladík. Jako dospělý muž potom věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

Knížecí titul Slavomírovi udělil před desetiletími král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Na králem darovaném pozemku si zde Slavomír postavil svůj dvorec, na kterém od té doby žil. Slavomír však nemyslel při stavbě svého obydlí jen na sebe. Při stavbě dvorce nechal zbudovat velký klenot. Sice ne největší, avšak asi nejkrásnější (a to nejen) veligradský kostel, chrám sv. Petra a Pavla4).

Rastislav dobře věděl, proč tehdy mladého velmože odměnil tak vpravdě královsky. Byl to Slavomír, kdo chytrou a odvážnou léčkou přivedl do vážných nesnází a posléze vyhnal ze země východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska ztrestat nepoddajného Rastislava, jenž nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království.

Díky Slavomírovi se franská trestná výprava, zpočátku plenící moravskou zem, změnila v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky5), kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem.

Slavomírovi tehdy bylo pouhých dvacet pět let a kvůli jeho mládí se na něj mnozí moravští velmoži dívali svrchu. Přesto dokázal krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem jako obrovská potopa. Jako jeden z mála si totiž dokázal představit, jak je možné plně využít mocná a těžko dobytná opevnění moravských hradišť a vyrovnat tak bojovou sílu Moravanů proti mnohem početnějším Frankům, jejichž množství budilo tehdy u řady Moravanů doslova hrůzu.

Rastislav mladého Slavomíra nevyznamenal pouze knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Věnoval mu také své přátelství a věřil mu od té doby jako málokomu jinému.

A co bylo pro mnohé těžko pochopitelné, Slavomír si tehdy získal nejen přízeň Rastislavovu.

Přes to, že Slavomír byl hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

2.

Slavomír si Rastislavovy důvěry velice vážil a nikdy ji nezklamal. Nesmířil se na rozdíl od většiny ostatních dokonce ani s tím, když už jako čtyřicetiletý nemohl zabránit Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava, po které Svatopluk vydal krále Frankům.

Slavomír tehdy neváhal jet do Řezna, kde se postavil doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil, odvážně u soudu, jenž Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík nakonec změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů. I tehdy Ludvík, i když to nedal najevo, s respektem pozoroval vášnivou Slavomírovu obhajobu Rastislava. Obhajobu, při které kníže neochvějně stál sám, jediný na straně Rastislavově. V duchu si tehdy Ludvík říkal, že by byl rád, kdyby mu všichni jeho muži byli věrní tak jako tento moravský kníže svému králi.

Slavomír nikdy nezapomněl svoji tehdejší bezmoc, když se s oslepeným králem naposledy loučil. A dobře si do paměti vryl poslední Rastislavova slova: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Protože kníže svoji zem bezmezně miloval, vždy se tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. I při posledním vzájemném setkání se nebohému králi velice obdivoval. I ve chvíli nejtěžší Rastislav nemyslel na sebe, nýbrž na svoji zem. Zem, které dal celý svůj život.

A pak se vlády ujal Svatopluk. Bylo to podle starého práva. Přes to, že mnozí Slavomíra vyzývali, aby vládu nad zemí převzal sám, je kníže neposlechl. Nechtěl království vystavit bratrovražedné válce o trůn. Válce, která by Frankům přišla velice vhod.

Slavomír však nejprve donutil Svatopluka po jeho hanebné zradě slavnostně před všemi mocnými země přísahat věrnost moravské zemi a jejímu lidu. Svatoplukovi se taková přísaha moc nezamlouvala. Hrdý Mojmírovec však dobře chápal, že se jí musí podrobit. Když tak učinil, byl Slavomír první, kdo novému králi přísahal věrnost. Po něm tak učinili i ostatní.

Svatopluk to tehdy bral jako své osobní pokoření a nejprve si v duchu říkal, že se Slavomírovi za takovou potupu, jak král svoji přísahu chápal, musí jednou pomstít.

Postupně však Svatoplukova nenávist uhasla, protože pochopil, že Slavomírovi nešlo o sebe nebo o Svatopluka, nýbrž o budoucnost království.

Svatopluk tak Slavomíra nikdy nepovažoval za svého blízkého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak, jak to činil jeho strýc Rastislav. Svatopluk měl velmi volné morální zásady a nebyl na rozdíl od Slavomíra ani příliš vzdělaný, hloupý však rozhodně nebyl. Dobře dokázal odhadnout, na koho si musí dát pozor a komu může důvěřovat. Slavomírova někdy hodně kritická slova Svatoplukovi mnohdy milá nebyla. Král však dobře věděl, že jsou upřímně míněná a nestojí za nimi žádné postranní úmysly, jako tomu bylo u velké většiny těch, kteří Svatopluka obklopovali.

Po Svatoplukově smrti se na Slavomírovy rady s důvěrou spoléhal Svatoplukův syn Mojmír, toho jména druhý. Mezi Slavomírem a podstatně mladším Mojmírem se vytvořil podobný vztah jako kdysi mezi Slavomírem a Rastislavem.

Mojmír po otci podědil pouze jeho lepší vlastnosti a zdál se být nadějí pro svou zem. Bohužel začátkem jara vytáhl v čele vojska krotit zpupné Maďary v Nitravském knížectví a žádné zprávy o něm zatím nepřicházely.

Slavomír si při vzpomínce na krále krátce povzdechl.

3.

Lidé procházející kolem, ať už mířící do baziliky nebo z ní, případně jdoucí zavzpomínat si k některému z hrobů kolem kostela, Slavomíra poznávali a s veškerou úctou, tiše, úklonou hlavy vzdávali knížeti čest.

Dobře věděli, že sem kníže poslední dobou čím dál častěji váží cestu až z Veligradu, aby navštívil hrob svého velkého přítele, arcibiskupa Metoděje.

Už tomu bylo několik let, kdy žalem zdrcený kníže pochoval svoji životní družku, milovanou ženu Ladu. Matku už také časem následovali i Slavomírovi tři synové a jediná dcera. A aby zármutku nebylo málo, dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary.

Slavomír měl Bohu občas za zlé, že musel pochovat své nejbližší. Nejen svoji milovanou manželku, nýbrž i všechny své děti. Ladinu ztrátu nesl kníže těžce. Jenže ještě hůř na něj působil odchod jeho potomků na věčnost. Vždyť co horšího může potkat rodiče, než smrt jeho synů a dcer?

Naštěstí se však kníže mohl alespoň těšit ze svých zbývajících vnuků. Ovšem aby té bolesti, která jej potkala, nebylo málo, opustil Slavomíra před časem také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. I on sní svůj věčný sen v hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou následoval v cestě na věčnost krátce po jejím úmrtí. První moravský vikinský velmož pochovaný v moravské zemi. Zemi, jež se stala jeho druhou vlastí a které sloužil stejně obětavě jako jeho pán a přítel Slavomír.

Slavomír se za své blízké jako vždy tiše pomodlil a modlitbu věnoval také těm, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky. Tiše si vzdechl při zamyšlení nad tím, proč Bůh dopustil tolik bolesti v jeho životě. Pak si však řekl, že to smutné bylo v jeho životě vyváženo spoustou krásného a on si tak vlastně ani nemá proč stěžovat. I když… I když tímhle se můžete na chvíli utěšit, jenže myšlenky na své blízké tak zaženete opravdu jen na nedlouhou dobu.

Nakonec se kníže jako obvykle probral ze svého zamyšlení a pevným krokem vešel do moravgradské baziliky Panny Marie.

Jako obvykle prošel rázně atriem a nartexem6), vstoupil do chrámové hlavní lodi, pokřižoval se a zamířil na své oblíbené místo.

Vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu umístěný téměř uprostřed hlavní lodi, se Slavomír zastavil, sepjal ruce a po krátkém rozhlédnutí se po bazilice zamyšleně pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána pouhá tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk nedokázal vážit, jak si s trpkostí v duši pomyslel Slavomír.

Pak se kníže ovšem jako vždy, když sem přišel, mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Chvíli mlčky klečel, potom se opět jako vždy postavil a tichým hlasem pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, už jsem tu za tebou znovu. Ani si nedokážeš představit, jak jsem se těšil od své poslední cesty za tebou na svůj návrat do tohoto kostela. Nedržet mě moje povinnosti župana v mém Veligradu, asi bych se přestěhoval sem na náš starý dvorec po otci, abych tady s tebou mohl být každý den. Jenže v těžké době, která nás jistojistě očekává, nesmím se zříct svých povinností. Dokud mi náš Pán dává dostatek síly a možnost zůstat na tomto světě, musím tu darovanou dobu využít a pečovat o svůj Veligrad a jeho obyvatele.

Vždyť až nastane ta chvíle a Pán si mě k sobě povolá, budeme spolu navždy. Všichni. I s Erikem a tvým bratrem.

I když… Je dost možné, že tě budu muset převézt k nám do Veligradu, kde je bezpečněji. Pokud bude hrozit Moravgradu smrtelné nebezpečí od Maďarů, budou ten boj už muset vybojovat mladší. Ale já tě maďarským nájezdníkům napospas nenechám. Neumožním jim, aby zhanobili tvůj hrob, u kterého si s tebou tak rád pohovořím i pomlčím, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a dodal: „A na co budu vzpomínat dnes?“

Znovu se usmál a tiše řekl: „Na rok 877. Král Svatopluk se rozhodl, že rozšíří svoji říši a podrobí si zpupné Vislany7). Tedy milý Svatopluk to tehdy formuloval vznešeněji. Prohlásil, že těm pohanům je povinen jako křesťanský vládce přinést pravou, křesťanskou víru a seznámit je s učením Ježíše Krista.“

Ve Slavomírově tváři se objevil záblesk ironie a kníže pokračoval: „Sám dobře víš, že se Svatoplukovou křesťanskou vírou to tak horké nebylo a ty sám jsi jej mnohokrát káral za jeho prostopášný život. Jenže Svatopluk byl dobrý pozorovatel života druhých a od našich franských soupeřů dobře věděl, že takové šíření křesťanské víry je náramně užitečný důvod k výbojům do ciziny. Důvod, za který tě církev svatá navíc pochválí. Takže jsme toho léta Páně 877 učinili první krok k pokřesťanštění Vislanů. K Moravskému království jsme připojili území Holasiců8)…“

4.

Nedaleko od hradiště Podobora9), léto 877

Cestou po pravém břehu řeky Olše směrem proti jejímu proudu jela pomalu na koních skupina vojáků. Nebylo divu, že jejich koně šli zvolna. Den byl horký a slunce nemilosrdně pálilo z oblohy, kterou zakrýval pouze sem tam malý mráček.

Když koně měli chuť uždibnout trochu trávy podél cesty nebo se napít z řeky, jezdci jim v tom nebránili a sami se také občas v řece osvěžili.

Jezdci ani jejich koně nepůsobili vůbec dojmem, že by někam spěchali. Spíše si užívali krásného dne. Tempo určovali sami koně. Tam, kde byla cesta ve stínu lesa, který se místy vzdaloval a jindy zase přibližoval k řece, šli znatelněji pomaleji než v takových místech, kde stromy ustoupily, s nimi jejich stín, a cesta tak byla vysušená a prašná a slunce tam pálilo na koně i lidi.

Skupinu vedli dva vojáci pozorně sledující okolí. Asi o dvě koňské délky za nimi jeli vedle sebe v družném hovoru dva jezdci následovaní asi stovkou vojáků.

Pokud by je někdo pozoroval, bylo by mu jasné, že nejvznešenější z nich je ten vpravo. Muž ve zralém věku s ramenatou, vzpřímenou, pevnou postavou, u něhož jedině blízký pohled do tváře prozrazoval, že už bude na světě víc než čtyřicet let a do padesátky mu nejspíš příliš nechybí. Podlouhlý obličej měl orámovaný hustými, tmavě hnědými vlasy, které mu už na spáncích začínaly pomalu prokvétat šedinami. Bradu mu zdobila krátce střižená bradka a svět si pozorně prohlížel velkýma, hnědýma očima.

Přes spodní košili měl oblečenou tmavě zelenou halenu z nejjemnějšího lnu po okrajích zdobenou zlatým vyšíváním. Halena byla podkasaná širokým opaskem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami. Stříbrná byla i masívní přezka mužova opasku. Na levém boku měl velmož zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Vzácný meč byl vyroben před lety v Byzanci, odkud si jej jeho majitel přivezl jako mladík. Na pravém boku pak měl muž na opasku upevněné druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Kalhoty ze stejně jemného lnu, jako byl ten, z něhož byla ušita halena, měl velmož zasunuté do vysokých, kožených bot, jejichž materiál i vzhled dávaly tušit, že samy boty představují malé jmění.

Nebylo se co divit. Vznešeným jezdcem byl kníže Slavomír z Dolnogradu10), župan veligradský, druhý muž Moravského království po králi Svatoplukovi. Po jeho levici pak jel vladyka Erik, viking, kterého si Slavomír před dvaceti dvěma lety přivezl ze své studijní cesty, která jej nejprve vedla do franského Kolína na velké řece Rýnu, kde se poprvé setkali. Spolu pak už pokračovali do Říma a do Konstantinopole, odkud se Slavomír doprovázený vikinským druhem vrátil opět domů, na Moravu.

Erik byl o tři roky starší než Slavomír. Zanedlouho měl oslavit padesát let na tomto světě. Mnozí už ve vikingově věku přemýšleli nad odpočinkem. U Erika to však bylo podobné jako u jeho pána a dnes už spíš nejbližšího přítele Slavomíra.

Erik byl o něco menší než vytáhlý Slavomír. Stále však byl podsaditým pořízkem s pevně stavěným, mohutným trupem i končetinami. Vikingova kulatá, mezi Moravany neobvykle nakrátko ostříhaná hlava seděla na krátké a silné býčí šíji. Erikův obličej zdobil světle ryšavý, krátce střižený vous, jehož barva odpovídala i barvě vlasů a obočí.

Když viking zatnul ruce, stále, přes jeho věk, mu na nich svalstvo jen hrálo. Však také v dobách jeho mládí to bylo předmětem nepokrytého obdivu u dívek i žen kolem a stejně nepokryté závisti u mnoha moravských bojovníků.

Svojí silou byl viking stále proslulý a báli se ho pro ni jeho protivníci. Na druhé straně však byl díky ní v dobách svého mládí obdivován při různých slavnostech. O jeho kouscích, mezi které patřilo třeba složení vzrostlého býka za rohy na zem, si ještě dlouho vykládali přítomní diváci. Takové kousky už ovšem viking neprováděl. Od svatby s dcerou starigradského11) pasíře Václava Janou, která mu dala dva syny a dceru, se viking usadil. Jak s lehkým úsměvem říkal po několika společně vypitých pohárech vína nebo medoviny Slavomír, Erik zmoudřel díly laskavé a přísné Janině péči.

Viking měl přes spodní košili oblečenou lněnou, podobně jako u Slavomíra zelenou, ovšem modře lemovanou halenu, pod kterou měl rovněž lněné kalhoty po kolena. Obojí bylo ušito z kvalitní látky, která dávala najevo, že Erik sice není bohatý jako Slavomír, ovšem za léta věrných služeb se domohl slušného majetku. O tom koneckonců svědčily i vysoké, kožené boty, podobné, jaké měl nazuté Slavomír. Halenu měl viking přepásanou širokým koženým opaskem s bronzovou přezkou i nákončím – oboje bylo zdobeno stříbrem –, jednalo se o dar, který dostal Erik od Slavomíra.

Na opasku měl zavěšený meč a dýku a na koňském postroji byla připevněna sekyra, která připomínala původ svého majitele. Rukojeť měla delší a ostří jiný tvar, než tomu bylo u moravských sekyr-bradatic. Meč měl jílec vykládaný a zdobený stříbrnou tauzií12) a jeho čepel byla z té nejkvalitnější damaskové ocele. Vzácnou zbraň nechal Slavomír pro Erika vyrobit u nejlepšího veligradského zbrojíře.

5.

Slavomír se svými vojáky byl právě na cestě z Lubomie13) na Podoboru, odkud pak už měli namířeno domů, do Veligradu.

Důvod byl jednoduchý – přání a plány krále Svatopluka. Ten se rozhodl, a to hned po uzavření míru ve Forahheimu14) před třemi roky, že jakmile se moravská země zotaví po dlouhých válkách s Franky, nastane ten správný čas k výbojům a rozšíření Moravského království.

Svatopluk si postupně dobře uvědomoval, jak prozíravý byl Slavomír, když jej dotlačil k mírovým jednáním s Franky. I když si to Svatopluk nechtěl nejprve připustit ve své bojechtivosti a touze po pomstě za pokoření, které mu Frankové způsobili jeho uvězněním, pochopil, že Slavomír měl plnou pravdu v tom, že porazit Franky možné nebylo. Na to byli Moravané příliš slabí. Ovšem tím, že s nimi uzavřeli mír, získali volné ruce k výbojům v ostatních směrech. A pro Franky byl tento mír také přínosem. Král Ludvík, dnes už celý rok snící svůj věčný sen, o Moravanech jednou prohlásil, že jsou jako otravné vši v kožichu. Pořád koušou a nemůžeš se jich zbavit. Takže mír s Moravským královstvím Ludvíka a jeho následovníky zbavil alespoň tak dlouho, dokud to bude vyhovovat oběma stranám, vzájemných potíží a rovněž Frankové se mohli, bez věčných šarvátek s Moravany, věnovat svým dalším zájmům a výbojům.

Svatopluk si velmi rychle uvědomil výhody přijetí křesťanství. Nová víra mu dala legitimní důvod k tomu, aby ji šířil dál, mezi ty kmeny, které ještě setrvávaly v pohanství. Pro Svatopluka bylo ovšem šíření víry především možností, jak upevnit svůj vliv nad okolními zeměmi. A vyžadoval po arcibiskupu Metodějovi, aby mu se svými kněžími v tomto díle pomáhal.

Metoděj nebyl hloupý. Dobře znal vlažný přístup Svatoplukův ke křesťanské víře a křesťanským ctnostem. Ostatně v tom se moravský král neodlišoval od značné části mocných tehdejší doby.

Kolikrát jen Metoděj krále napomínal za jeho nevázaný vztah k ženám. Arcibiskupovi bylo kolikrát velice líto Svatoplukovy druhé ženy, sličné Svatožizně, jedné z dcer pána hradiště na Levém Hradci, statečného Hostivíta. Královo štěstí bylo, že mírná česká šlechtična svého muže velice milovala, a i když ji jeho věčné zálety zraňovaly, statečně je snášela. V zájmu spravedlnosti je třeba říct, že i král svoji mladou manželku miloval. Jenže prostě mu mírná a zbožná Svatožizň, na kterou měl Metoděj nezanedbatelný vliv, nestačila. Pro své obveselení těch žen prostě potřeboval víc a pokud možno stále nových a jiných. Metodějovo kárání, samozřejmě v ústraní Svatoplukovy komnaty, si král vždy vyslechl se skloněnou hlavou. Jenže je pouštěl jedním uchem tam a druhým ven a už přemýšlel nad tím, jakou dívku či ženu si nechá přivést.

Jak už bylo řečeno, nedostatek hloubky a praktického uplatnění své víry se Svatopluk rozhodl nahradit silou jejího šíření. A když král jednou Metodějovi vysvětlil, že se tímto způsobem, tedy dobýváním nových zemí a šířením křesťanství v nich, vlastně chce kát, musel uznat i přísný a chytrý arcibiskup, který si o hloubce Svatoplukovy víry nedělal žádné iluze, že na těchto králových slovech něco pravdivého je. A že by ho v tom měl podporovat.

6.

Přes svůj nikterak vřelý vztah ke Slavomírovi to byl právě veligradský kníže, jehož si v zimě, ještě před koncem léta Páně 876, Svatopluk pozval, aby s ním probral tažení proti vislanskému knížeti Vyševičovi. Spolu s nimi tenkrát usedl v králově pracovně za trůnním sálem královského paláce v Moravgradu také Metoděj.

Metoděj proto, že Svatopluk usoudil, že by nejprve měli být vysláni kněží, aby vyzvali Vislany k přijetí křesťanství po dobrém. Teprve pak, když tuto nabídku odmítnou, což Svatopluk očekával, mělo přijít na řadu vojsko.

Král předestřel svoji myšlenku před Slavomíra a Metoděje a čekal na jejich odpovědi.

Oba chvíli mlčeli a na arcibiskupově tváři byla vidět jistá nerozhodnost. A Slavomír dobře věděl, co se zamyšlenému Metodějovi honí v hlavě, protože na téma Svatoplukových zamýšlených výbojů půlnočním směrem spolu už párkrát debatovali.

Myšlenka šíření křesťanství se Metodějovi samozřejmě zamlouvala. Méně už to, že by misijní činnost jeho kněží měla sloužit k podpoře Svatoplukových válečnických záměrů.

Slavomír pohlédl na Metoděje, a když se ten neměl k hovoru, dal se do řeči sám: „Myslím, Svatopluku, že jsi na něco zapomněl.“

Král udiveně pozdvihl obočí: „Jak zapomněl? Na co zapomněl?“

„Myslím, že před útokem na Vislany by bylo vhodné připravit si, jak bych to řekl, asi připravit si širokou cestu k nim.“

Svatopluk se pátravě, s jistou dávkou nedůvěřivosti ve svých očích zadíval na Slavomíra. Dělával to tak vždy při poradách se svými rádci, protože vždy očekával od někoho nějakou snahu o získání výhody nebo přímo snahu o nějaký podraz.

Král chvíli pozoroval Slavomíra, který se téměř neznatelně usmíval a opětoval Svatoplukův pohled, protože znal Svatopluka a jeho myšlení a dobře tak věděl, co se králi honí hlavou.

Po chvíli se Svatopluk sledovaný pátravým Metodějovým pohledem usmál také a řekl: „Myslím, že chápu, co máš na mysli. Holasice.“

„Přesně tak,“ přikývl Slavomír. „Nejsnazší cesta k Vislanům od nás vede přes území Holasiců. Slezané15) nás už zajímat nemusí, ti jsou mimo. Jenže myslím, že bude rozumné mít pod naší vládou území Holasiců. Teprve tehdy, když budeme pány jejich území a budeme tak mít volnou cestu, můžeme se vydat k Vislanům.“

„Moji kněží už území Holasiců navštívili,“ přidal se doposud mlčící Metoděj. „Pokud vím, tak byli přijati velice příznivě. Odmítavě se k nim stavěl pouze holasický kníže Přesta, pán na Lubomii. A spolu s ním větší část místních lubomijských vladyků. Asi to je proto, že ženou Přestovou je neteř vislanského knížete Vyševiče.

A potom ještě Boreš, pán na Podoboře, vidí v křesťanství zlo. Jeho žena je zase sestřenicí Přestovou. Ovšem jinak na ostatních holasických hradištích Přestu zase zrovna nemilují. A ani na Borešově Podoboře není Boreš sám ani Přesta příliš oblíbený. Je to proto, že Vislané s pomocí Přesty i Boreše Holasice dost vysávají. Chtějí po nich hodně velký tribut, což se Holasicům moc nelíbí. Takže když, Svatopluku, dovolíš a přijmeš moji radu…“

Metoděj se tázavě na krále zadíval. Když ten přikývl, arcibiskup pokračoval: „Pokud budeš k Holasicům milostivý a budeš po nich chtít menší odvody než Vyševič, domnívám se, že na území Holasiců nebudeme muset nijak těžce bojovat. A co se týče víry v Ježíše Krista, myslím, že mí bratři u Holasiců odvedli velký kus práce a s pokřtěním tohoto kmene nebude žádná potíž.“

7.

A tak onoho léta roku 877 následovali Metodějovy kněze moravští vojáci pod vedením samotného Svatopluka, jemuž stál po boku Slavomír.

Vyplnila se předpověď Metodějova. Holasičtí velmoži a vladykové, o prostém lidu nemluvě, skutečně neměli žádnou chuť bojovat pod vedením svého knížete Přesty proti Moravanům. Jediné hradiště, u kterého došlo k menším šarvátkám, byla Přestova Lubomia. Když však jedné noci Přesta i s rodinou pod rouškou tmy uprchl a namířil si to směrem východu slunce k Vislanům, přestala se bránit i Lubomia a Svatopluk převzal na tomto hradišti za přítomnosti místních vznešených mužů a žen Holasice do ochrany Moravského království.

Byla to velkolepá slavnost na pláni před Lubomií. Její součástí byla velká bohoslužba sloužená samotným arcibiskupem Metodějem. Ten při ní, za pomoci mnoha svých kněží, pokřtil mnohé vznešené i prosté Holasice a tento slovanský kmen tak vstoupil do rodiny těchto křesťanských národů.

Sám Svatopluk dal na Metodějovy rady a tribut za ochranu pro Holasice stanovil podstatně menší, než tomu bylo u odvodů, které Holasici museli platit Vislanům. Toto královo nařízení se setkalo se všeobecně příznivou odezvou a navíc Svatopluk neměl nouzi o mladé Holasice, kteří měli zájem vstoupit do jeho vojska.

Svatopluk tedy zanechal na holasických hradištích moravské posádky, které se měly postarat o výcvik holasických bojovníků podle moravských zvyklostí, aby Holasici mohli být rovnoprávnou součástí Svatoplukova vojska.

Sám král se vydal domů na Moravu. Slavomír se svými vojáky se ještě rozhodl zastavit na Podoboře. Místním županem zde totiž jmenoval Svatopluk veligradského vladyku Provoda a rovněž posádka, kterou dostal nový župan k dispozici, pocházela z Veligradu. Slavomír jako veligradský župan se proto rozhodl, že se před návratem na Moravu ještě ujistí, že na Podoboře vše probíhá tak, jak má.

A tak se kníže se svými muži pomalu blížil k Podoboře.

Les, kterým jeli, se vzdálil od řeky na obou jejích březích a ustoupil pastvinám. V dáli se les před nimi opět přibližoval k řece. Už však ne úplně k jejím břehům. V tom místě byl brod, u kterého museli sejít z dálkové cesty vedoucí podél řeky a přebrodit se na druhou stranu řeky a pokračovat cestou, která vedla po levém břehu řeky Olše těsně pod prudkým svahem ostrohu, na kterém stálo hradiště Podobora, obcházela je a zvedala se k vstupní bráně do hradiště.

Na druhé straně řeky byl na svazích pod hradištěm a v jeho blízkém okolí les vykácený, aby obránci hradiště mohli mít přehled o situaci kolem, a případní útočníci se tak neměli kde ukrýt.

8.

Léta Páně 872 v jedné vesnici na úpatí Malých hor nedaleko od Dowiny16) získal Slavomír dalšího velkého přítele. Velkého svým vzrůstem i srdcem. Chlupatého, bílého Hupa. Hup byl mohutný, bílý pastevecký pes, který jako štěně jediný přežil řádění franských nájezdníků v oné vesnici. Přilákal tehdy Slavomíra svým kňučením, skočil mu do náruče a od té doby pes svého nového pána, pokud to bylo jen trochu možné, všude věrně doprovázel.

Hup pobíhal i nyní kolem Slavomíra a jeho vojáků, zvědavě očichávaje a zkoumaje okolí. No, pobíhal. Spíš popocházel. I jemu bylo teplo. A tak se i Hup občas napil z řeky nebo se v ní celý vymáchal, aby se ochladil.

Když před nimi les ustoupil od řeky a oni vjeli na rovnou pastvinu, Hup najednou zpozorněl, zadíval se dopředu a nasál mírný, téměř neznatelný vánek, který se k nim nesl.

Zdálo se, že pes chvíli přemýšlí nad tím, co cítí. Slavomírovi to neušlo a vždy se takovým chováním svého psa trochu bavil. Druhé tak chytré zvíře totiž ještě nepotkal.

Najednou Hup znehybněl a tiše zavrčel. Všichni kolem Hupa znali, a tak dobře věděli, že pes jim říká: „Pozor, někdo je před námi.“

Slavomír ani nemusel sám zavelet. Podle jeho příkladu všichni rychle sesedli z koní, přinutili je lehnout a sami poklekli, aby je tráva alespoň částečně kryla.

Slavomír najednou ukončil hovor s Erikem, během kterého si prohlížel pomalu se jim přibližující hradiště Podobora, a začal se dívat spolu s ostatními směrem, odkud Hup nasával vzduch.

Před nimi, skoro u okraje lesa, byl nevelký dřevěný seník. Z lesa za seníkem vyšel najednou jakýsi muž, opatrně se rozhlížel a potom otevřel dveře do seníku a vešel dovnitř.

Erik se obrátil k příteli: „Co myslíš, Slavomíre? Přítel nebo nepřítel? Co tam ten člověk dělá?“

Slavomír pokrčil ramena: „Dokážu si představit spoustu nevinných důvodů, které nás nemusí zajímat. Schůzka s dívkou…“

„Nebo s jiným mužem,“ ironicky se ušklíbl Erik a dodal: „V dnešní pokrokové době je možné všechno.“

Slavomír mávl rukou: „Jak stárneš, máš čím dál víc ztřeštěné nápady. Kéž by se ti vrátila moudrost mládí.“

„Kéž by si totéž přála moje drahá Jana,“ zašklebil se znovu Erik, „já bych se také rád vrátil do svého mládí. Světlo mého života a opora mého domácího krbu si však zrovna před naším odjezdem na tohle tažení libovala, že prý sice jsem pořád tak trochu pitomec, ovšem už zdaleka ne takový jako v mládí. Prý jsem zmoudřel.“

Slavomír otevíral ústa, pak však jen mávl rukou a zabručel: „S tebou je někdy fakt těžká domluva. Ale co se dá dělat? Nic! Už jsem si na tebe zvykl. Podobně jako tvá žena.“

Pak se Slavomír ohlédl za sebe a vyzval jednoho ze starších vojáků: „Pozdešo, vezmi si tři, ale ne, raději si vezmi pět mužů, budeme opatrní, a jděte zjistit, co se děje v tom seníku.“

Pozdeša se rozhlédl a zeptal se Slavomíra: „Nebudeš mít nic proti, když pastvinu oběhneme okrajem sousedícího lesa, abychom nebyli tak nápadní? Plazit se trávou by trvalo dlouho…“

„Ne, naopak,“ usmál se Slavomír, „pokud bys s tím nápadem nepřišel sám, navrhl bych ti jej. Jsem rád, že ti stále slouží nejen svaly, nýbrž i hlava.“

Pozdeša lehce sklonil hlavu, uculil se a řekl: „Tvá chvála těší, Slavomíre. Kéž bych na tom navíc nebyl podobně jako Erik, tedy lehce přišlápnut pod ženským střevícem, a s podobnou úctou se ke mně chovala moje žena. Tedy má nebožka manželka i ta, která se hodlá stát její nástupkyní.“

Slavomír znovu mávl svojí pravicí a pobaveně prohlásil: „Žvaníš jako Erik, milý Pozdešo. Tak už zmlkni a dej se do díla. Tedy do běhu.“

9.

Pozdeša ukázal na pět mužů a v jejich čele se rozběhl k nejbližší části lesa a po jeho okraji potom k seníku.

Když ke stavení doběhli, chvíli pozorovali jednoduchou kůlovou konstrukci se stěnami z proutí vyplněnými mazanicí z hrnčířské hlíny a plev. Střecha byla z došků, na jedné z kratších stěn, obracené k pastvině, se nacházely jednoduché dveře z tenkých trámků, na každé z delších stěn osvětlovalo vnitřek stavení malé okénko řídce vypletené proutím s dřevěnou okenicí. U obou oken byly okenice otevřené.

Vojáci na sebe pobaveně pohlédli, protože zvuky ozývající se ze stavení zněly poměrně jasně. Jeden z vojáků, Herlík, pobaveně prohlásil: „Tak tady se pikle nekují. Tady se kuje nový obyvatel Podobory nebo jejího okolí.“

Po těchto slovech se Herlík opatrně přiblížil až k seníku a jedním z okének neméně opatrně nahlédl dovnitř. Jeho gesto bylo jasné.

Na to se Pozdeša vesele zašklebil a děl: „Rozkaz je rozkaz. Jdeme zjistit, co se vevnitř děje.“

Pozdeša v čele svých mužů rázně otevřel dveře, nehleděl na to, co uviděl, a zařval hlasem, na jehož síle si dal velice záležet: „Co se tu děje za nepravosti?!“

Při tom svém vystoupení měl Pozdeša co dělat, aby se nerozchechtal.

Seník měl totiž ve své zadní části ještě jedno patro, asi ve výši dospělého muže. Aby se tam dalo dostat, v seníku stál malý žebřík, který však byl nyní opřený o jednu ze stěn, aby nezavazel.

Většina sena byla totiž vyskládána ve vyvýšené části, která byla skoro úplně plná.

V přízemí byla celá podlaha pod vyvýšeným patrem hustě vystlána čerstvým senem, tak, aby na ní bylo pohodlné poležení. Na takto vzniklém velkém lůžku byl rozložený plášť, na němž ležela štíhlá, zdaleka ani ne dvacetiletá dívka a stejně štíhlý mladík, který však asi dvacet let svého života právě oslavil.

Když vojáci vtrhli do seníku, dívka právě slastně vzdychala, mladík ležel nad ní mezi jejíma roztaženýma nohama a nahá mladíkova zadnice se rychle pohybovala nahoru a dolů. Co se v seníku dělo, bylo všem jasné, ovšem Pozdeša si nemohl pomoci a musel prostě pustit trochu hrůzy.

Dívka zaječela a rychle sáhla po šatech, které ležely vedle nich, a zakryla tak alespoň částečně svoji nahotu.

Mladík se zachoval jako bojovník. Místo po šatech sáhl po meči, který měl odložený na opačné straně, než byly jeho a dívčiny šaty.

S hrubým zaklením rychle vyskočil a bez ohledu na svoji nahotu chtěl svým mečem napadnout vetřelce. To by ovšem nesměl stát proti zkušenému Pozdešovi, který mladíka nechal otočit se, při tom mu ovšem vyrazil meč z ruky, a jakmile byli obličeji proti sobě, přiložil mu špičku svého meče na krk.

Když však viděl mladíkovi do obličeje, sklonil meč a spolu se svými druhy se rozesmál. Jediní, kdo se nesmáli, byli mladík a dívka.

Děvče se stále ještě trochu třáslo, zakrývajíc se šaty, které drželo před sebou. A mladík zůstal stát a vyjeveně s otevřenými ústy civěl na vetřelce.

Pozdeša už dobromyslně řekl: „Křeso, něco na sebe hoď a pojď za námi ven. Už vás tu nebudeme přivádět do rozpaků.“

Mladíka, který za Pozdešou a jeho muži vyšel po chvilce ze seníku, poznali všichni. Pocházel z jejich města, z Veligradu. A sem, na Podoboru, přišel s otcem, který si přivedl oba své syny. Křesu i jeho staršího bratra Velka, aby mu pomáhali se správou podoborského hradiště. Ten otec byl totiž veligradský vladyka Provod, jehož Svatopluk jmenoval županem na Podoboře.

Pozdeša poslal jednoho ze svých mužů pro Slavomíra a zbytek skupiny, takže už oblečený Křesa poněkud vyjeveně zíral na veligradského knížete. I přes svoje překvapení však mladík nezapomněl na dobré vychování a Slavomíra pozdravil uctivou úklonou.

Tomu to samozřejmě neuniklo a v duchu ocenil, jak se mladík choval. I když mu nepochybně situace, ve které jej přistihl Pozdeša, moc na důstojnosti nepřidala.

Dívka, která se už také oblékla, raději zůstala uvnitř seníku, protože nechtěla být terčem pobavených pohledů Slavomírových vojáků.

Křesa se díval poněkud kyselým pohledem po Slavomírovi, Erikovi a jejich mužích a působil dojmem, že by byl nejraději zase zpět v seníku.

Slavomír jej pobaveně pozoroval a utrousil: „Asi bys byl nejraději, kdybychom rychle odjeli.“

Odpovědí mu byl rozpačitý úšklebek a Křesovo téměř zašeptání: „Něco takového bych si, kníže, ani nedovolil vyslovit.“

„Vyslovit snad ne,“ uštěpačně pronesl Slavomír, „neříkej mi však, že jsi na něco takového nepomyslel.“

Mladík pokrčil ramena a nepříliš ochotně přikývl.

Pak na něm bylo vidět, že sbírá odvahu, a náhle ze sebe vypravil: „Promiň mi, kníže, moji mladickou drzost. Představ si však, jak by bylo tobě na mém místě.“

„Líbíš se mi, Křeso,“ rozchechtal se Slavomír, „jsi správně odvážný a troufalý. Takové muže mám rád. No, už tebe a tvoji milou nebudeme trápit. Jenže uvědom si, milý chlapče, že ses sem kradl jako nějaký zloděj nebo, co hůř, jako vyzvědač. Museli jsme se přesvědčit, co se tu děje. Jak jsme měli poznat, že v tvé osobě sem přichází roztoužený milenec. Klid v tomto kraji ještě není a chvíli to potrvá, než nastane. To víš sám dobře. Nemyslíš, že by sis měl dát trochu pozor na to, co vyvádíš? Teď nemyslím na to, že jdeš za děvčetem, nýbrž na to, kde a kdy za ním jdeš. Mimochodem nechceš nám představit tu svoji krasavici?“

10.

Po těchto Slavomírových slovech se zvolna otevřely dveře seníku a pružným krokem z nich vyšla štíhlá tmavovláska s úzkými, avšak oblými boky a malými pevnými ňadry, které obepínaly jednoduché, tenké lněné šaty světle hnědé barvy. Na krku měla dívka jednoduchý malý olověný křížek a své husté vlasy měla vzadu sepjaté do ohonu stuhou, která byla nepochybně vyrobená ze zbytku jejích šatů. Ty byly v pase sepjaty tenkým koženým páskem, na kterém měla dívka připevněnou malou koženou mošničku. Šaty jí sahaly ke kolenům, takže Slavomír i jeho muži se zalíbením pohlédli na dívčina pěkně formovaná pevná lýtka, kolem kterých byly omotané tenké kožené řemínky přidržující jednoduché střevíce z tenké kůže.

Dívka se Slavomírovi uctivě uklonila a ten si ji překvapeně prohlížel, protože si děvče pamatoval ze své první návštěvy na Podoboře. Na hradišti se totiž Slavomír se svými muži zastavil před pár týdny cestou do Lubomie.

Kníže se dívky zeptal: „Ty jsi Heda, dcera vladyky Boreše, který vládl Podoboře do našeho příchodu. Nemýlím se?“

Dívka, trochu stydlivě, odpověděla: „Ne, kníže, nemýlíš se. Jsem opravdu Heda, Borešova dcera.“

„Jak se stane, že se syn nového pána hradiště z kmene Moravanů zamiluje do dcery starého pána hradiště z kmene Holasiců? A ještě k tomu tak rychle. Nebo se snad zamilovala holasická dcera do moravského synka?“

Oba mladí lidé se na knížete, když položil tyto dvě otázky, zadívali nejprve trochu s obavami. Viděli však, že Slavomírovi pohrává na tváři dobromyslný úsměv, a tak se Křesa osmělil a hlasem sice poněkud chvějícím se, leč odhodlaným, odpověděl: „My se do sebe, kníže, nějak zamilovali navzájem. Bylo to jak blesk z nebes.“

Slavomír se jen mlčky usmál, a tak Křesa s jistými obavami v obličeji přidal vlastní otázku: „Udělali jsme, kníže, snad něco nepatřičného? Hedu dokonce pokřtil náš kněz Hojmír a ona tak přijala víru v Ježíše Krista. To bylo už loni, když sem Hojmír přišel při své misijní cestě.“

„Samozřejmě jste neudělali nic špatného,“ řekl už zcela vážně Slavomír.

Po tomto ujištění se kníže zatvářil zasněně a na tváři se mu opět objevil lehký úsměv. Rychle se však vzpamatoval a řekl: „Vzpomněl jsem si na své mládí a na to, jak jsem si ze začátku i proti vůli otce vyvzdoroval ruku svojí milované Lady, matky našich čtyř dětí. I když by se vaše láska zdála někomu nepatřičná, vy byste se určitě také nenechali přesvědčit. Pokud byste se tedy opravdu milovali.“

Heda se rozpačitě zadívala na Slavomíra a potom na Křesu a špitla: „My se opravdu milujeme.“

Křesa přikyvoval, div mu hlava neupadla, a dodal: „Je to tak. Když tedy dovolíš, kníže.“

„Já do vaší lásky nemám co mluvit,“ pobaveně opáčil Slavomír, „to je věc vás dvou a vašich rodičů. Zajímá-li vás však můj názor, myslím si, že vaše láska by v tento pohnutý čas mohla vztahu obou našich kmenů jen pomoci. Pokud by ovšem váš vztah byl spokojený a šťastný. Jak je to vlastně s vašimi rodiči? Ví o tom, že se máte rádi?“

Křesa se nejistě usmál a odpověděl: „To je právě ten problém, kníže. Hedina matka a můj bratr o naší lásce vědí. Jenže oba otcové jsou poněkud horkokrevní. Proč myslíš, že jsme tak opatrní, když se tu scházíme? Mého otce Provoda dobře znáš a víš, jak dokáže vybuchnout. A to je proti Hedině otci Borešovi mírný a klidný muž.“

Slavomír se ušklíbl: „Tvého otce znám opravdu dobře. Je to statečný a moudrý muž, avšak nesmí jej ovládnout vztek. Jenže nezapomeňte oba. Rodiče by o vašich úmyslech měli vědět. Jestli jim budou po chuti, to je jiná. S pravdou byste však měli jít ven.“

Na obličejích obou mladých lidí se objevily pochybnosti. Slavomír proto rázně dodal: „Pár dní se tu zdržíme, takže když bude třeba, přimluvím se za vás a vaši lásku u obou otců. Sdělit jim tu novinu však musíte sami. Jsou bitvy, které si každý musí vybojovat sám. Teprve tehdy si může vážit vítězství.“

Mladík i dívka přikyvovali a Křesa slíbil knížeti za oba: „Dnes každý z nás sdělí svému otci novinu o naší lásce.“

Heda dodala: „Snad tvá pomoc, kníže, nebude třeba.“

„Pokud by jí bylo třeba, slíbil jsem vám ji,“ řekl laskavým tónem Slavomír a dodal: „Teď už vás nebudeme rušit.“

11.

Slavomír a jeho muži se vydali na další cestu k hradišti Podobora, které už bylo vidět blízko, na druhé straně řeky, nedaleko od nich, vyvýšené nad okolními lesy.

Přebrodili řeku, což nebyl žádný problém, protože nebyla nijak hluboká, a po chvíli už je cesta přivedla k místu, kde byl les kolem ostrohu, na kterém se hradiště tyčilo, vykácený.

Jak Slavomír věděl, hradiště tu stálo odedávna, byť měnilo svoji podobu. Už kdysi před mnoha a mnoha lety si všimli lidé, kteří tu žili, strmého ostrohu nad řekou Olší. Snadný přístup k němu byl pouze z polední strany a částečně také ze strany západu slunce, kde proto bylo třeba vybudovat pevnější valy.

Hradiště představovalo jakési obří schodiště o třech schodech. Nejvýše byla umístěná akropole. Na straně západu i východu slunce byly svahy ostrohu, který akropole zabírala, dostatečně strmé, takže tu byla vybudována pouze pevná dřevěná palisáda na nevysokém valu. Pouze na půlnoční straně byl svah pod hrotem akropole trochu povlovnější, takže tu byl ještě navršen obranný val ze štěrku a říčního písku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ holasické lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.