Hana Marie Körnerová

DLOUHÁ CESTA

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2016

Obálka © Martina Černá, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7371-3

PROLOG

(shrnutí předchozích knih – Kočár do neznáma, třetí přístav a Druhý břeh)

Červenec 1789

Těsně po revoluci prchá z Francie hraběnka Julie de Marigny se sotva dospělými vnučkami Hermínou a Stefanií. Cestou zachrání před jistou smrtí raněného aristokrata Vincenta Gisserota a dopraví jej do bezpečí, přestože tím riskují život.

Uprchlice marně hledají azyl u příbuzných v Římě a v Kampánii. V tvrdých podmínkách obě dívky rychle dospívají.

Vincent Gisserot přemluví Stefanii k útěku, těsně před svatbou ji však opustí. Stefanie tajně porodí dceru Adélu, kterou Hermína vydává za schovanku. Julie těžce onemocní a hlavou rodiny se stává Hermína. Jediný člověk, na něhož se může v tísni obrátit, je Vincentův bratranec André Gisserot. Přes počáteční výhrady se s ním nakonec sbližuje. Oba ale vědí, že kvůli majetkovým poměrům a politické situaci nemá jejich vztah žádnou budoucnost. André jako francouzský emigrant vstupuje do armády, aby bojoval proti revoluci, která jej vyhnala z vlasti. Sestry na krátký čas najdou místo společnic u neapolského dvora, ale i to musejí kvůli hrozícímu skandálu opustit. Přes Vídeň proto zamíří do východních Čech, na malé panství, kde prožila jejich babička Julie dětství.

Podzim 1791

Julie umírá v noc příjezdu do zámku a Hermína se Stefanií zůstávají samy v neznámé zemi. S námahou udržují zámeckou domácnost nad vodou, bojují s úředním aparátem, učí se česky.

Přichází zpráva o smrti Andrého Gisserota. Hermína netuší, že dopis podvrhl Andrého otec, který synovi plánuje zcela jinou budoucnost. Brzy nato je André skutečně raněn a jeho naděje na uzdravení je velmi nejistá.

Sester se ujímá vzdálená příbuzná baronka Chlumská, která je uvede do společnosti a sjedná Stefanii výhodný sňatek. Na svatební cestě však novomanželé onemocní neštovicemi a Hermína přes barončin zákaz odjíždí, aby je ošetřovala. Doprovází ji barončin vnuk, který však cestou zahyne v hospodské bitce. Hermína ztrácí barončinu přízeň a podporu.

Stefaniin manžel umírá a sestry se vracejí na zchátralý zámek, kde musejí čelit dalším útokům příbuzných. Stefanie poznamenaná neštovicemi se uzavírá před světem a Hermíně docházejí síly. I proto přijímá nabídku k sňatku od hraběte Jindřicha ze Štěpanic. Těsně před svatbou se Hermína dozvídá šokující pravdu o svém původu.

Jindřichovi příbuzní v čele s jeho matkou nejsou nadšeni sňatkem s cizinkou a Hermínina hrdost je znovu vystavena nové zkoušce.

Na podzim roku 1792 odjíždějí sestry, provázené novou rodinou, do Itálie.

Ve Florencii se po těžkém úrazu hlavy vrací k životu André Gisserot.

Jaro 1793

Hermína ve Florencii marně hledá hrob své lásky. Na velkovévodském dvoře potkává otce Andrého Gisserota. Ten z obavy, aby nezjistila pravdu, zařídí, aby i s manželem odjela do Říma.

Stefanie okouzlená Toskánskem zůstává s Adélou (kterou stále vydává za schovanku) na panství, kde vyrostl její zemřelý manžel. Prvotní nadšení z nových příbuzných však zmizí ve chvíli, kdy Adéla onemocní záškrtem a jí samé někdo usiluje o život. Pomoc nečekaně najde u manželova (nemanželského) bratra Lorenza, kterého zbytek rodiny zavrhl. Lorenzo je vojenským lékařem a jeho zásah zachrání Adéle život. Na panství přijíždí komise, která má vyšetřit útoky na Stefaniin život. Odhalení vraha je překvapením pro všechny. Lorenzo se stává Stefaniiným milencem.

Hermína v Římě potkává baronku Chlumskou, která ji opět bere pod ochranná křídla. Zato napjatý vztah s Jindřichovou matkou se změní v otevřené nepřátelství. Tchyně opakovaně komentuje neschopnost snachy počít potomka. Domnívá se, že Hermína je Adélinou matkou a podezírá ji ze zdravotních komplikací po porodu. Na její nátlak se Hermína podrobí lékařské prohlídce. Ta ji sice očistí od všech podezření, ale způsobí další rozkol v rodině.

André Gisserot se pomalu uzdravuje. Dozvídá se o Hermínině sňatku, přesto se ji rozhodne vyhledat. Marně po ní pátrá v Římě. Nakonec se v čase karnevalu setkají tajně ve Florencii. Hermína však ve svém postavení nemá na vybranou. Povinnost a závazky mají větší váhu než první láska. Proto kvapně opouští Florencii a vrací se s manželem do Čech.

Francie v lednu posílá na popraviště bývalého krále Ludvíka XVI. a evropské monarchie se (bez velkého nadšení) připravují k odvetě. André se stává tajným kurýrem mezi habsburskými dvory.

V říjnu popraví v Paříži bývalou královnu Marii Antoinettu. Francouzská revoluce kulminuje, nastává období teroru.

Hermína porodí syna, ale není si jistá, zda je jeho otcem Jindřich či André.

Na jaře přichází z Francie zpráva, že zbytek rodinného majetku bude ztracen, pokud se o něj Hermína nebo Stefanie nepřihlásí. Přes odpor manžela i přátel se Hermína rozhodne cestu riskovat.

KAPITOLA I

Jaro 1794

Kočár nadskakoval po silnici plné výmolů, ženy sedící uvnitř se křečovitě držely sedadel a občas si vyměnily ztrápený pohled. Cesta byla čím dál nepohodlnější. Ostatně – co před několika dny překročily francouzské hranice – nic neprobíhalo, jak by mělo.

Hermína znepokojeně vyhlížela z okna. Šeřilo se a po hostinci, kde dnes měly přenocovat, nebylo ani stopy. A to jim v poledne majitel krčmy, kde obědvaly, přísahal, že hospodu jeho bratra nemohou minout.

„Zabloudili jsme,“ řekla Ludvika. Při posledním slově si málem překousla jazyk, ale neodradilo ji to.

„Cesta je pořád horší, ten nekňuba kočí určitě zabloudil. Kdo ví, kam ve skutečnosti jedeme. Ten hostinský nevypadal vůbec důvěryhodně. Říkala jsem ti to, Hermíno. Určitě nás poslal špatně!“

Všechny tři si vzpomněly na hostinského s poďobanou tváří a šilhavým pravým okem. Vypadal jako ztělesnění padoucha a Hermína si při jednání s ním musela neustále opakovat, že nesmí posuzovat lidi podle vzhledu. Ale možná měla dát na první dojem. Možná byla hostinského povaha stejně křivá jako jeho pohled.

„Necelou půlhodinu od Villiers najdete pohodlné a bezpečné ubytování u mého bratra…“

Neustále zdůrazňoval slovo bezpečné a Hermínu to spíš znepokojilo, než uklidnilo. Navíc stará Ludvika brblala od chvíle, kdy z hostince vyjeli, a Hermínu nikoli poprvé napadlo, že možná nebylo tak rozumné brát ji na cestu s sebou. Na nebezpečnou a neznámou cestu. I když se vracely domů.

Čekala, že bude mít jiné pocity. Návrat po téměř pěti letech… Bylo to určitě nebezpečné, ale tam v Čechách se nemohla dočkat, až zase spatří rodný kraj s vinicemi na stráních a zaslechne řeč, kterou léta postrádala. Skutečnou francouzštinu s nezaměnitelným přízvukem, který nemohla slyšet v žádném ze salonů od Neapole a Vídně až po Jičín. Těšila se na to jako dítě na dárek. Ale nadšení ji opouštělo už cestou přes německá území a po příjezdu do Francie se vytratilo úplně. Snažila se do něj vemluvit, pokoušela se vyvolat pocity, s nimiž vyjížděla ze Štěpanic, ale bylo to marné. Možná, kdyby se vraceli stejnou cestou, jakou tenkrát odjížděli. Či spíš prchali… Ale chyběla grand-mère odpočívající na hřbitově v Heřmanech i Stefanie, která s Adélou zůstala ve Štěpanicích. Z původního osazenstva zbyla jen ona s komornou Alžbětou. A samozřejmě kočár. Jediné bezpečné útočiště, které jim zbylo. Projel s nimi polovinu Evropy, posetý šrámy jako starý bojovník, a každý ten šrám byl vzpomínkou. Kvůli nim ho nenechala rozštípat a spálit, jak to navrhoval Jindřich po událostech v Brennerském průsmyku. Umyli ho od bahna, vyměnili utržená dvířka a proraženou stěnu, opravili skrýš pod podlahou. Na vzhledu mu to nepřidalo. Na první pohled bylo jasné, že je to starý, nemoderní kočár, který má svá nejlepší léta dávno za sebou. Ale na cestu do Francie byl ideální. Nejen kvůli skrýši pod podlahou. V zemi, kde se lidé titulovali občane a občanko a kde přepych byl považován za zradu, byl starý kočár dobrým maskováním. Stejně jako jednoduché oblečení… Hermína mimovolně pohlédla na Ludviku, navlečenou do strašlivého hábitu, v němž nevypadala jako měštka, jak bylo jejím přáním, ale spíš jako tulačka.

Za poslední rok hodně sešla, říkala si Hermína v duchu. Už nemá skoro žádné zuby. Kolik jí vlastně je? Určitě hodně přes šedesát. Možná sedmdesát?

Nikdy z ní nedostali datum narození. Některá tajemství si Ludvika střežila, i když vlastně nebylo proč. Ale s tím maskováním to rozhodně přehnala. Možná bych jí to měla říct, uvažovala Hermína. Ale nechci ji urazit. Urážky a ponížení snáší velmi špatně… V myšlenkách se vrátila k okamžiku, kdy přejeli francouzské hranice a setkali se s ženou v červeném. Ta považovala Ludviku za žebračku, kterou potkali cestou a velkoryse svezli.

Hermínu při vzpomínce na ženu v červeném lehce zamrazilo. Vůbec netušila, kdo to byl, neboť se jedna druhé nepředstavily, což by za starých časů bylo nemyslitelné. Ale varovala je. Jako jediná! A její varování mělo za stávajících podmínek cenu života.

Stalo se to v prvním hostinci za hranicemi a žena v červeném seděla u vedlejšího stolu. Nevšímala si jich, polohlasně se bavila se starší ženou pečující o malou holčičku. Vypadala jako měštka cestující s chůvou a dcerkou. Hermína jí věnovala jen minimální pozornost, protože se snažila co nejobyčejnějším tónem objednat pro sebe a Ludviku nějaké víno, jelikož den byl velmi teplý a cesty prašné. Bylo to po pěti letech poprvé, co promluvila na francouzském území rodnou řečí, přesto si byla jistá, že působí naprosto věrohodně.

Ještě ani nedopily karafu, když přišla Alžběta a sdělovala, že jim už vyměnili koně a přichystali koš s jídlem na cestu.

„Možná bychom měli vyrazit, madam. Vůbec se mi nelíbí, jak na mě v kuchyni zírali. A pořád se na vás vyptávali. Mám z toho takový divný pocit.“

„Nesmysl,“ řekla Hermína. „Nedělej paniku!“

„Možná byste ji měla poslechnout,“ řekla žena v červeném tiše, ale důrazně.

Hermína se na ni překvapeně ohlédla. Chůva s holčičkou už odešly a žena se zjevně chystala k odchodu také. Stála vedle stolu a sledovala hostinského, jak vynáší její zavazadlo. Rukou v černé rukavičce nervózně zdrhovala a opětovně roztahovala šňůrku malé taštičky.

„Nic mi do toho není, ale přesto bych vás chtěla varovat.“

„Já nechápu,“ začala Hermína, ale žena ji nenechala domluvit.

„Kdybychom byli blíž k městu, neřekla bych vám nic, protože byste mohla být třeba provokatér a mohla mě udat.“

Hermína na ni ohromeně pohlédla, ale to už žena pokračovala.

„Za dvacet minut přejedu hranice Francie. Zřejmě navždy. Žádný udavač si na mně už svou občanskou povinnost nesplní.“

Když zachytila Hermínin nechápavý pohled, dodala: „Berte to jako mou osobní laskavost na rozloučenou.“

Ohlédla se na hostinského, mizícího se zavazadlem mezi dveřmi, a důrazně řekla: „Vaše služebná má pravdu. Vzbuzujete příliš mnoho pozornosti. Je jasné, že jste cizinky.“

Všimla si Hermínina nesouhlasného gesta.

„Anebo jste dlouho žily mimo Francii. Vaše chování je velmi nápadné. Máte cizí akcent a vaše služka vás oslovila madam. To v dnešní době úplně stačí na zatčení, protože v této zemi už máme jen občany a občanky. Oslovení madam nebo slečno či pane, všem říká, že jste zastáncem starých mravů, tudíž patříte k nepřátelům revoluce. A pro nepřátele revoluce je jen jediný trest – a to je smrt!“

Všechny tři na ni ohromeně zíraly.

„Vůbec netuším, proč přijíždíte do Francie právě nyní, ale jestli to není životně nutné, obraťte koně a ujíždějte zpátky. Horší doba snad ještě nikdy nebyla. Věřte mi.“

Sjela pohledem po vyděšené Alžbětě a nepřátelsky se tvářící Ludvice.

„Vaše maskování je velmi průhledné. Každý pozná, že jste aristokratka cestující s komornou. A nepomůže vám ani ta žebračka, kterou jste zřejmě pro věrohodnost sebrala cestou.“

Dotčená Ludvika se chystala protestovat, ale Hermína jí pod stolem pevně sevřela paži.

„Jste velmi mladá,“ řekla žena. „A určitě odvážná. Jenže já už viděla umírat spousty mladých a odvážných lidí jen proto, že se chovali neopatrně, nebo včas nesklonili hlavu.“

Tvář se jí sevřela náhlou bolestí, jako by ji přemohla zlá vzpomínka. Ale rychle ji potlačila.

„Dávejte si pozor. Teď mají moc v rukou jakobíni, kteří se doslova brodí v krvi. Vyhněte se jim, jak jen to půjde. Poznáte je snadno. Už zase nosí na klopě nebo klobouku trojbarevnou kokardu. Ta už se v minulých letech nosit přestala, ale teď slaví triumfální návrat.“

Ve dveřích se objevil hostinský.

Žena s konečnou platností zadrhla šňůrku na taštičce.

„Buďte opatrná. K rozsudkům smrti dnes nepotřebují už ani soudy. Hodně štěstí.“

„I vám,“ hlesla Hermína. Teď už si byla jistá, že nemá před sebou měštku, jak se domnívala na začátku, ale urozenou dámu. Dámu odjíždějící z Francie navždy.

Teprve v příštích dnech pochopila, jak moc neznámá riskovala, když se ji rozhodla tak otevřeně varovat.

KAPITOLA II

Francie z dětských vzpomínek byla nenávratně pryč. Města a dokonce i některá městečka, jimiž černý kočár projížděl, měla novou děsivou dominantu. Centrem náměstí už nebyla kašna či mariánský sloup jako kdysi, ale lešení s gilotinou, nad nímž se v teplých květnových dnech vznášel dusivý pach rozkládající se krve. Hermína jen stěží přemáhala nevolnost a Alžběta s Ludvikou bývaly při pohledu na popraviště bílé jako stěna. Ale žádná nevyslovila to, co se stále naléhavěji nabízelo: „Vraťme se!“ Zarytě mlčely stejně jako jejich paní. A Hermína, přestože zažívala největší zklamání svého života, neustoupila ve svém rozhodnutí ani o krůček.

Jen s údivem – mnohem větším, než byl strach o život – sledovala cizí svět, do něhož se tak zbrkle vracela. Francouzština, po níž se jí léta stýskalo, sice zněla stejně, ale lidé, kteří jí hovořili, se úplně změnili. Pamatovala si venkovany jako vlídné, hovorné, pohostinné a vstřícné. Teď z nich čišela podezíravost a ostražitost, doprovázené nemístnou zvědavostí. Neustále se jich někdo vyptával na cíl a účel cesty. Na prvních dvou noclezích předstírala únavu, v posledním hostinci si raději dala donést jídlo na pokoj.

I když kočí a lokaj dostali po rozhovoru s dámou v červeném přesné instrukce, měla přesto strach, že se prozradí. Byli to obyčejní a nezáludní služebníci, kteří by nedokázali rozpoznat intriku, natož jí čelit. Navíc jim atmosféra podezíravosti a strachu nedělala dobře, takže působili značně nejistě. V Čechách ji vůbec nenapadlo, jak podezřele to bude vypadat, a tak se kočí a lokaj stali největší slabinou celého podniku. Zvlášť silně si to uvědomila, když při přepřahání slyšela, jak tvrdě a toporně zní jejich francouzština. Vybrala si je úmyslně pro jejich francouzský původ, oba se navíc slušně domluvili italsky a německy. Teď z jejich projevu muselo být každému zřejmé, že francouzštinu už mnoho let nepoužívali. Strhávali na sebe nežádoucí pozornost a Hermína proto nařídila kočímu, aby mluvil minimálně, a lokajovi zakázala mluvit vůbec.

„Budeš předstírat hluchoněmého. Neprozraď se!“

Zatím to fungovalo. Měli za sebou dva noclehy v malých hostincích na hlavní (dříve královské) silnici, kudy prošla denně spousta lidí. Všichni spěchali, stačilo tudíž chovat se nenápadně. Ale čekala je ještě dlouhá cesta…

„Madam, před námi je nějaké světlo,“ ozval se vtom z kozlíku hlas. „Víc světel. Myslím, že je to hospoda, kterou hledáme.“

„Díkybohu,“ řekla Hermína s ulehčením a tíživé myšlenky pustila pro tuto chvíli z hlavy.

Hostinec nabízel jen velmi skromné ubytování, ale postel byla čistá a dost široká na to, aby se na ní vyspala Hermína s Ludvikou a komornou Alžbětou. Na cestách bylo odjakživa zvykem, že osobní služebnictvo spalo s panstvem. Komorné, chůvy, vychovatelky a kojné v ženských pokojích, komorníci, sekretáriové a učitelé v pokojích mužských. V hostincích bývalo obyčejně jen málo místností určených výhradně ke spaní, existovaly i takové, v nichž se cestovatelé museli spokojit se společným pokojem, či spíše nocležnou s ostatními hosty. Grand-mère vyprávěla, že venkovské hostince, zvláště ty v horách, mívaly v patře jen jednu jedinou nocležní místnost s jakousi obrovskou palandou, kde spali všichni bez rozdílu pohlaví. Sice ve vší počestnosti, ale měšec bylo rozumnější dávat si pod hlavu a šňůrku ovázat kolem zápěstí. Také bylo nutné zacpat si nos, neboť většina nocležníků si s hygienou na cestách hlavu nelámala. V těsných místnostech s nízkými stropy a utěsněnými okny se čpavý zápach potu a zapařených nohou dal doslova krájet. Někde měl hostinec jen jedinou místnost, kde lidé, včetně rodiny hospodského, jedli i spali. Na stolech a lavicích, nebo jen tak na zemi co nejblíž krbu. Většinou na pláštích a kočárových přikrývkách, ti šťastnější na otepích slámy či na žíněnkách. Od těch dob sice uplynula spousta času, ale některé hostince se téměř nezměnily. Alespoň na francouzském venkově ne. V německých zemích byla situace přece jen o něco lepší, na většině noclehů dostaly dámy pokoj se dvěma lůžky, takže Hermína měla obvykle postel sama pro sebe.

Dnešní nocleh měl být trochu jiný. Odpoledne sjeli z hlavní silnice a pomalu se blížili k Meuronu. Hermína počítala s tím, že do městečka by mohli dorazit zítra před obědem. Ještě pořád si nebyla jistá, co udělá, věděla jen, že navštívit Meuron je nebezpečné. Neměla by se tu vůbec ukazovat, rozumnější bylo co nejrychleji pokračovat v cestě do advokátní kanceláře v Auxerre. Pokud cesty budou aspoň stejně sjízdné jako dosud, mohla by tam dorazit zítra navečer. Ale je nesmírně těžké projíždět po tolika letech krajem svého dětství a nesmět se aspoň na chvíli zastavit, potěšit srdce pohledem na známá místa, oživit vzpomínky…

„Jsme tady, madam,“ řekl kočí a Hermína vytržená z myšlenek vyhlédla z okna.

Hostinec stál na konci vesnice, zvenčí vypadal úpravně a čistě. Vrata dvora byla otevřená a pod kočárovým přístřeškem stál velký černý vůz. Na rozdíl od toho Hermínina se leskl novým lakem.

Hostinský se svému šilhavému bratrovi s poďobanou tváří vůbec nepodobal.

„Mám volný pokoj v patře. S okny do dvora. Tam je větší klid než v pokojích nad lokálem.“

Hermína jen kývla. „Večeři nám přineste na pokoj.“

Hostinský rozhodil rukama.

„Ale budete si muset nějakou dobu počkat, občanko. Mám hospodu plnou lidí. Ve městě dneska končil trh.“

Přejel jejich nesourodou skupinku zkoumavým pohledem. „Jednodušší pro všechny by bylo, kdybyste se najedli dole s ostatními a…“

„Zůstaneme nahoře,“ utnula Hermína jeho řeč v půli. „A pošlete nám na pokoj dvě lahve vína, umyvadlo a džbán teplé vody.“

O hodinu později už umyté a převlečené stále čekaly na jídlo. Hermína marně zvonila, nikdo se neobjevil. Poslala dolů Alžbětu, ale ta se vrátila s nepořízenou.

„Lokál je plný, služky se vůbec nezastaví a hostinský nemá nikoho, kdo by nosil jídlo na pokoje. Máme buď sejít dolů, anebo dál čekat – možná i další hodinu.“

Hermína se zamračila.

„Sejdu dolů,“ řekla Ludvice, která jen stěží potlačovala zívání. „Ty tady počkej s Alžbětou. Uvidíme, co se dá dělat.“

Ludvika znovu zívla. „Já už skoro spím. Večeřet nebudu. Zbytečně by mi zítra bylo těžko, to natřásání kočáru dobrému zažívání neprospívá. Úplně mi postačí sklenice mléka.“

„Mně taky, madam,“ řekla Alžběta, která vypadala stejně zničeně jako Ludvika. „Francouzské silnice jsou teď mnohem rozbitější než ty německé. Pamatuju, že takové nebývaly.“

Hermína jen povytáhla obočí. Alžběta musela být hodně unavená, když se bez vyzvání zapojila do hovoru panstva. I když ve Francii podle zákonů žádné panstvo už neexistovalo.

„Buď mám špatnou paměť, nebo revolucionáři nemají na opravy silnic čas,“ dodala Alžběta.

Hermína za sebou zavřela dveře a sešla do výčepu. Chvíli měla chuť zachovat se stejně jako ty dvě, protože ve skutečnosti hlad také necítila. Ale pak zvítězila její neústupnost. Nebude přece slevovat ze svých nároků jen proto, že hospodský neví, co se sluší a patří!

I když s jídlem to bylo všelijaké. Silnice nebyly zdaleka to jediné, co se zhoršilo. Všimli si toho hned, jak překročili hranice. Jídlo v hostincích bylo ubohé, možnost výběru mizivá. Noviny doma psaly o potížích se zásobováním, nebo o tom, že obchod vázne. Matně si vybavila i cosi o stanovení maximální ceny chleba. Prý aby se předešlo spekulacím a obchodování na černém trhu. Ale, upřímně řečeno, při čtení to sotva vnímala, neboť ji zajímaly úplně jiné věci. Jenže teď to přímo bilo od očí. Některá pole zůstala neobdělána a silnice před každým větším městem lemovali žebráci. Tolik žebráků nikdy předtím neviděla. To nebyly potíže se zásobováním, to byl hlad. Majitelé hostinců nějaké zásoby mít museli, ale proti tomu, co si pamatovala, to byla učiněná bída.

V lokále se podél stěn táhly dva dlouhé stoly s lavicemi, obsazené do posledního místečka. Halas, který se od nich nesl, napověděl Hermíně, že tu sedí nejspíš trhovci, vracející se po úspěšném dni domů. Trochu stranou stál kulatý stůl s masivními židlemi, kdysi možná místo pro lepší klientelu. U něj seděli dva muži v černém, kteří vyhlíželi jako měšťané na cestách. Chovali se povýšeně, s despektem hleděli na rozjařené trhovce a občas si mezi sebou vyměnili pár slov. Vypadali uzavřeně a nepřístupně a Hermíně se nelíbili. Jediná dvě volná místa v celém lokále byla právě u jejich stolu.

Ze dveří vedoucích do sklepa vyšel hostinský s košem plným lahví červeného.

„Vaše matka nepřijde dolů?“ zeptal se.

Hermína pochopila, že tím myslí Ludviku, a přišlo jí to trochu směšné. Kdyby byla její skutečná matka naživu, bylo by jí teprve osmatřicet. Ludvika byla o dobrých pětadvacet třicet let starší.

„To je moje teta,“ odpověděla. „Necítí se dobře, chce jen sklenici mléka. Zůstane proto na pokoji a já bych tam ráda povečeřela s ní.“

„Nejdříve za půl hodiny, občanko,“ kývl hostinský směrem k plně obsazeným lavicím. „Ale pokud přijmete místo tady, obsloužím vás okamžitě.“ Očima sklouzl ke stolu s měšťany v černém.

Váhala, ale to už si mladší z mužů všiml jejího dohadování s hospodským a zdvihl se.

„Tady je volno, občanko. Můžete usednout bez obav.“ Opovržlivým pohledem zaletěl k hlučným trhovcům. „Nemusíte mít strach, budete v dobré společnosti.“

Jeho společník neřekl ani slovo a přes okraj sklenice si ji měřil zkoumavým pohledem, který jí připomněl italské soudní úředníky. Líbil se jí ještě mnohem méně, ale dál otálet by bylo hloupé. Koneckonců, ani Ludvika, ani Alžběta jíst nechtěly, proč by tedy měla čekat ještě další půlhodinu na pokoji.

Mladší muž odsunul židli a ona s mírným pokývnutím usedla. V příští chvíli už věděla, že udělala chybu. Teprve ze židle spatřila to, čeho si měla všimnout předtím: Výklenku s věšákem, kde kromě plášťů visely i dva třírohé klobouky s trojbarevnou kokardou. To nebyli měšťané na cestách. To byli jakobínští úředníci. Poslanci nebo takzvaní zástupci lidu. Výkonná moc nové republiky. Muži neomezených pravomocí, kteří mohli rozhodovat nad životy spoluobčanů. Navíc ten starší byl očividně opilý.

Hostinský jí přinesl večeři okamžitě a oběma mužům, kteří už dojedli, nový džbán vína. Zdvořile odmítla nabízený pohár, neboť víno jim už předtím donesli na pokoj a ona cítila, že má právě tak dost. Chtěla si uchovat čistou hlavu.

Jídlo bylo snad ještě horší než na předchozích zastávkách. Kohout na víně byl starý a tak tuhý, že se maso nedalo téměř ukousnout, zelenina rozvařená a s podivnou příchutí. Přinutila se spolknout několik soust, ale pak talíř odstrčila.

„Nechutná vám?“ zeptal se podezíravě starší z mužů. Z dechu mu silně táhlo víno.

„Ne,“ odpověděla odměřeně.

„Ve městě by za takové jídlo platili zlatem,“ řekl popuzeně. „A vy si jím dovolujete pohrdat!“

Hermína mu zpříma pohlédla do očí.

„O pohrdání mluvíte vy, ne já. Mně jen nechutná zdejší kuchyně.“

Zbrunátněl. „Polovina národa trpí hladem a vy máte drzost…“ Chystal se udeřit pěstí do stolu, ale mladší mu zadržel ruku.

Hermína se zvedla. „Mám za sebou dlouhou cestu. A jsem velice unavená. Na jídlo i na konverzaci.“

„Kam jedete?“

„Daleko. A kam vy?“

„Do toho vám nic není.“

„Stejně jako vám do cíle mé cesty.“

Brunátný obličej nabyl sytějšího odstínu. „Jak se opovažujete se mnou vůbec takhle mluvit? Víte, kdo já jsem?“

„Domnívala jsem se, že zdvořilý muž, který mi nabídl místo u stolu. Mýlila jsem se snad?“

V té chvíli zasáhl mladší. „Myslím, že bychom měli jít všichni spát,“ řekl smířlivě.

„Ne, chci vědět, kam jede a co je zač!“

Starší udělal krok stranou, vytrhl se svému společníkovi a přitom ztratil rovnováhu. Na poslední chvíli se zachytil stolu.

„Odpovězte mu,“ řekl po straně mladší muž Hermíně. „Ušetříte si spoustu nepříjemností. Věřte mi.“

„Nechápu, proč bych měla jakémukoli neznámému muži sdělovat cíl své cesty,“ řekla Hermína ostře. „Jsem žena, cestuji sama a musím být tudíž obezřetná. Je to moje právo.“

„Já jsem právo!“ houkl na ni starší muž. „Já osobně!“

Pomyslela si, že hádat se s opilcem, navíc zřejmě nebezpečným, nemá žádný smysl.

„Sbohem,“ řekla odměřeně.

Byl rychlejší, než se v jeho stavu dalo čekat. Smýkl svou židli prudce do strany a zatarasil jí cestu.

„Nikam nepůjdete, dokud mi neodpovíte!“

Všimla si, že trhovci u velkého stolu zmlkli a sledují je. V místnosti, dříve tak hlučné, bylo najednou ticho.

„Chci vědět, kdo jste a kam jedete. A jestli se vám to nelíbí, nechám vás zatknout. Teď hned!“

Mladší muž za jeho zády rozčileně gestikuloval a naznačoval, ať opilci vyhoví.

Hermína měla pocit, že by se každou chvíli měla probudit. Nečekaná a bleskově vyhrocená situace jí připadala absurdní. Takhle přece svět nefunguje! Ne ten, který znala. Ale pak si vzpomněla na slova dámy v červeném. Mohli ji poslat na popraviště za pouhý náznak odporu. Stačilo, aby tenhle opilec prohlásil, že v ní objevil nepřítele revoluce. Zřejmě to byl člověk opájející se mocí. Nedala si pozor a vlezla do pasti. Musela se z ní dostat, nemohla plýtvat časem a energií na nesmyslný spor, v němž by mohla přijít o hlavu nejen ona, ale celý její doprovod.

„Jsem Marie Charpentierová.“

Řekla to nejobyčejnější příjmení, jaké ji napadlo 1).

„A jedu z Dijonu do Paříže, abych vyřídila pozůstalost po manželovi.“

„Nemluvíte jako lidi ze zdejšího kraje.“

„Mluvím stejně, jako mluví lidi v Paříži.“

Předpokládala, že v Paříži nikdy nebyl. Venkovský povýšenec, kterého vynesla nahoru revoluce a dala mu moc nad životy druhých. Nespletla se. O tom, jak se mluví v Paříži, neměl ani ponětí. Stejně jako je neměla ona, ale bylo to nejrozumnější, co v dané situaci mohla říci.

I když se přidržoval stolu, stále se lehce kymácel. Nákrčník měl povolený a politý červeným vínem. Provrtával ji nenávistným pohledem a z koutku úst mu stékal pramének slin.

Říkala si, že nic odpudivějšího v životě neviděla.

„Co jste dělala v Dijonu?“

„Byla jsem navštívit tetu.“

„Kde bydlí?“

„V Kostelní ulici vedle pekařství.“

Bylo pravděpodobné, že opilec Dijon zná, a tak doufala, že tam to pekařství pořád ještě je.

„Jak se jmenuje?“

Řekla další obyčejné jméno: „Anna Maconová.“ 2)

„Zjistím si to,“ zasyčel a pak ji zasypal lavinou tak hrubých nadávek, jaké nikdy v životě neslyšela. Měl sice oblek měšťana, ale slovník a tón prozradily, že vyrostl nejspíš někde ve stáji. Představitel francouzského lidu…

Aby svým slovům dodal váhu, napřáhl proti ní ruku, ale v té chvíli ztratil rovnováhu a zřítil se k zemi. Hlava břinkla o zašlapanou prkennou podlahu, ruce a nohy se rozlétly doširoka jako u hadrové loutky.

Několik trhovců vyprsklo smíchy, ale stačilo, aby se k nim mladší muž otočil, a smích zmlkl, jako když utne.

„Zdá se vám, že se tu děje něco legračního?“ zeptal se muž ostře.

Hlavy se okamžitě sklonily nad stolní desku a v místnosti se rozhostilo absolutní ticho.

Muž se sklonil k ležícímu druhovi a hostinský okamžitě přispěchal, aby mu pomohl opilce zvednout.

Hermína dosud stojící vedle stolu pozorovala scénu se špatně skrývaným odporem.

Oba muži museli vynaložit značné úsilí, než se jim podařilo zvednout opilce na nohy. Kymácel se a nesrozumitelně mumlal.

„Není pravděpodobné, že si zítra bude něco pamatovat,“ řekl na odchodu mladší muž Hermíně. „Přesto by bylo lepší, kdyby vás tu ráno nespatřil.“

Nejspíš čekal, že mu poděkuje, protože ji před tou kreaturou zachránil. Nedokázala to. Byl společníkem člověka, který se choval hůř než hovado vypuštěné ze řetězu a zosobňoval všechno, co ji vyhnalo z rodné země a co upřímně nenáviděla. Proto jen kývla na znamení souhlasu a počkala, až hostinský s oběma muži zmizí nahoře na schodišti. Teprve když slyšela, že za nimi zapadly dveře, vydala se ke svému pokoji.

Hlavou jí táhly neradostné myšlenky. Nic těm dvěma neudělala, jen odstrčila talíř s nechutným jídlem. A kvůli tak nevinné věci se ocitla v situaci, kdy si ji tvor na úrovni nemyslícího zvířete dovolil urážet, a dokonce jí vyhrožovat. Pro naprostou hloupost, která v normálním světě nestála ani za zmínku, mohla skončit ve vězení a možná i pod gilotinou.

Na okamžik se jí zmocnila malomyslnost. Když narazila na takové potíže hned na začátku cesty, jaké to asi bude dál? Nebylo by vážně lepší otočit koně? V duchu viděla tvář synka, jemuž nebylo ještě ani půl roku, a oči se jí zalily slzami. Neměla se vydávat na takovou cestu. Neměla opouštět své dítě. Kdoví jestli ho ještě někdy spatří. Kdoví jestli vážně neudělala největší hloupost svého života! Ale bylo pozdě. Vracet se nemělo cenu. Stejná věc se jí mohla přihodit i na zpáteční cestě k hranicím. A když už se dostala tak daleko, nezalekne se prvních větších obtíží! Nebude rezignovat, dokončí to, proč se vrátila do Francie! Nenechá se zastrašit!

Rázně si utřela slzy a vyhnala poraženecké myšlenky z hlavy. Teď není čas oslabovat se pláčem. Musí být silná. A rozhodná, protože jinak by v ní ostatní přestali vidět autoritu.

Stará Ludvika se budila jen velmi těžko. Teprve když jí Hermína zacloumala ramenem potřetí, otevřela oči a upřela na ni nechápavý pohled.

„Co se děje?“

„Musíme pryč!“

„Teď?“

„Ano, teď.“

„Někdo nás poznal?“

„Kdo by nás tady mohl poznat?“

„Nevím. Ale je skoro půlnoc. Nemůžeme počkat do rána?“

„Ne,“ řekla Hermína rázně. „Musíme odjet okamžitě. Sbalte si věci. Obě,“ dodala směrem k rozespalé komorné, která se budila stejně těžce jako Ludvika.

„Alžběto, ty půjdeš dolů a probudíš kočího a lokaje. Ať na nic nečekají, zapřáhnou a vyjedou ze dvora. Bude lepší, když na nás počkají o něco níž na cestě. A s nikým ať nemluví. Kdyby se jich někdo začal vyptávat, ať jen vrtí hlavou.“

Vyplašená Alžběta zmizela, jako když ji sfoukne.

Hermína naházela do cestovní brašny pár drobností, zbytek nechala na Ludvice a komorné, která se právě vrátila.

„Už zapřahají, madam.“

„Dobře. Vezměte všechna zavazadla, sejdeme se na dvoře. Já se už do pokoje vracet nebudu. A běžte zadem, ne aby vás napadlo zamířit přes výčep. Dole je ještě spousta lidí.“

„Je to opravdu tak vážné?“ odvážila se zeptat Ludvika.

„Nevím, ale dostala jsem varování. Nemůžu je ignorovat!“

Hermína sešla do výčepu, kde už bylo zase živo. Trhovci se po odchodu zástupců lidu rozveselili a po dalším džbánu vína začali zpívat. Jejího příchodu si nikdo nevšímal.

Hostinský nevypadal nijak překvapeně, když mu řekla, že jde vyrovnat účet, protože chce odjet brzy ráno.

„Až ráno?“ zeptal se a Hermíně se zdálo, že se mu do hlasu vloudil zlomyslný tón.

„Samozřejmě, že až ráno,“ řekla příkře. „Je to snad nějaký problém?“

„Vůbec žádný, občanko.“

Vyrovnala účet, nechala jen minimální spropitné, nejraději by nenechala žádné, ale tím by na sebe jen přitáhla další pozornost. Bez ohlédnutí vystoupila po schodech do patra a zadním schodištěm sešla dolů na dvůr.

Ludvika s Alžbětou už na ni čekaly. Přestože noc byla teplá, komorné slyšitelně cvakaly zuby.

„Zdálo se mi, že jde někdo za námi, madam,“ vyhrkla, hned jak Hermína dorazila. „Sice jsem ho neviděla, ale mohla bych přísahat…“

„Později,“ řekla Hermína netrpělivě. „Teď musíme ven ze dvora. Pomozte mi zvednout závoru, sama to nedokážu. A buďte potichu, nesmíme vzbudit pozornost.“

Společnými silami se jim podařilo vrata otevřít. Kočár čekal za ohybem cesty a lokaj jim chvátal naproti, hned jak je spatřil. Nezdržovali se ukládáním zavazadel na střechu, naházeli je přímo do kočáru, i když to znamenalo značné nepohodlí.

Teprve když nechali hostinec daleko za zády, popsala Hermína Ludvice scénu ve výčepu.

„A takoví lidé teď Francii vládnou,“ podotkla stará dáma hořce. Alžběta se jen pokřižovala.

„Myslím, že tu vládnou ještě daleko horší,“ řekla Hermína. „Tohle byl jen opilec, kterému stoupla moc do hlavy. Ale to neznamená, že není nebezpečný. Musíme být mnohem opatrnější než dosud.“

V tu chvíli kočár zpomalil a nakonec zastavil. Hermína se vyklonila z okénka.

„Madam, nevím, kudy dál. Z královské cesty jsme sjeli už před chvílí a tady se silnice dělí. Nevím, jestli zabočit doleva nebo doprava. Ve tmě není nic vidět. Možná by bylo lepší počkat na svítání. Obávám se, že zabloudíme.“

„Jeďte vpravo,“ řekla Hermína, která se v duchu snažila upamatovat, kterým směrem leží Auxerre. Měla pocit, že to musí být víc na sever. Možnosti byly ostatně jen dvě.

„Jak si madam přeje.“ Kočí práskl do koní a vůz se pomalu rozjel.

Brzy poznali, že nová cesta je ještě horší než neudržovaná královská silnice. Přestože jel kočár pomalu, některé výmoly byly tak hluboké, že do nich kola zapadala až po nápravu a vůz se nebezpečně nakláněl.

„Možná by bylo přece jen lepší počkat na svítání,“ řekla Ludvika, když ji Hermína v poslední chvíli zachytila, aby nespadla ze sedadla. „Tohle je na zabití! A jen bůhví kde jsme a kam jedeme. Vždyť se docela dobře můžeme motat v kruhu. Kočí je ňouma a určitě nemá ani potuchy, kam míří. Zabloudili jsme.“

Hermína vyhlédla z okénka. Noc byla temná, mraky se hnaly nízko nad obzorem, občas z nich vykoukl měsíc a rozlil stříbrné světlo po krajině, která jí připadala naprosto cizí. Rovina s nízkými remízky, vzadu nějaké vršky, které působily jako nalinkované. Že by vinice?

Nestačila si je prohlédnout, protože měsíc opět zmizel za mraky.

Kočár pokračoval v cestě, ženy uvnitř mlčely, jediným zvukem byl tlumený klapot kopyt a vrzání kočárových kol. Kočí jel stále pomaleji a nakonec zastavil.

„Madam, jsme opět na nějakém rozcestí,“ řekl provinile. „A já nevím, jestli to není to samé, co před chvílí. Všechny cesty tu vypadají stejně. Mám obavu, že jsme opravdu zabloudili. A tma je, s odpuštěním, jako… jako v pytli.“

Hermína s povzdechem otevřela dvířka a chystala se vystoupit. V tom okamžiku vítr opět rozehnal mraky, měsíční světlo zalilo krajinu a ona téměř na dosah ruky spatřila mezi vysokými stromy siluetu zámku se špičatou střechou a charakteristickou šestibokou věžičkou. Oči jí zvlhly dojetím.

Před ní ležel Meuron.

KAPITOLA III

Přijeli z opačné strany, než by se vzhledem k místu, odkud vyjeli, dalo čekat. Kočí zabloudil důkladně.

Měsíc zašel, ale Hermína nepotřebovala světlo. Hýčkala si kratičký pohled na domov jako vzácnost. Ještě včera si nebyla jistá, jestli se odváží až sem. Srdce toužilo po Meuronu, rozum říkal: Ne! Nakonec mezi nimi volit nemusela. Nepříjemné setkání, špatná cesta a kočí, který se nedokázal orientovat v krajině, to vyřešili za ni.

Sestoupila ze schůdků. Věděla přesně, kde je. U zadní cesty k hospodářským budovám, kudy se do zámku sváželo obilí, zelenina a píce pro zvířata. Před chvílí ve tmě museli minout statek, odkud to všechno pocházelo. Cesta se tu dělila, kdyby odbočili vpravo, dojeli by přímo k zadní bráně parku, kterou před pěti lety prchali. Jak osudové!

„Kam jdeš?“ zaslechla Ludvičin hlas z nitra kočáru. „Vrať se! Bůhví kde jsme a jak je to tu nebezpečné!“

„Jsme před Meuronem!“

„Proboha!“ řekla Ludvika vyděšeně. „Rychle nastup, musíme pryč, než nás tu někdo objeví a pozná tě! Každou chvíli začne svítat.“

„Svítat ještě nějakou dobu nebude a já chci vidět, jestli je Meuron v pořádku.“

„Hermíno, přestaň dělat hlouposti! Moc dobře víš, jak je to nebezpečné. Zámek stojí, a to je hlavní. Nic víc vědět nepotřebuješ. Že by ses podívala dovnitř, je stejně vyloučeno, a pobíhat v noci po zahradě nemá smysl. Když všechno dobře dopadne, dostaneš zámek zpátky a budeš si to moci prohlédnout ve dne. Veliké naděje si ale nedělej, v nejlepším najdeš neporušené zdi. Veškeré zařízení je dávno rozkradené.“

„Jen chvilku,“ řekla Hermína, jako by neslyšela nic z toho, co stará dáma právě řekla.

„Jsi vždycky tak rozumná,“ pokračovala Ludvika naléhavě. „Tak nastup do kočáru, ať odsud zmizíme co nejrychleji.“

Ale to už vystoupila i Alžběta. Měsíc opět vyšel zpoza mraků a v jeho svitu se zaleskla zámecká okna.

„Nemůžu tomu uvěřit, paní,“ vzlykla komorná. „Jsme zase doma!“

„To už dávno není pravda,“ brblala z kočáru Ludvika, ale nikdo ji neposlouchal. Paní i služka cítily stejné dojetí, jemuž rozumí jen vyhnanci.

„Je to jako zázrak,“ utírala si Alžběta oči. „Teď mi to připadá jako chvilka a přitom je to už pět let, co jsme odsud odjeli.“

Vyhnula se slovu utíkali, které obvykle používala.

Hermína zamířila k bráně parku. Vlastně k bývalé bráně. I v měsíčním světle bylo vidět, že je jeden ze sloupů povalený. Tepaná křídla s velkým M uprostřed byla pryč. Hermíně jen blesklo hlavou, jak mohl někdo odnést celou těžkou bránu, ale víc se tím nezaobírala. Brána nebyla tím nejdůležitějším, ona musela vidět zámek! Ludvičino brblání ji nemohlo zastavit. Když už ji náhoda přivedla až sem, přece se neotočí a neodejde!

Komorná se nejprve rozběhla za ní, ale jakmile měsíc opět zmizel za mraky a zahrada se ponořila do tmy, rozmyslela si to a rychle se vrátila ke kočáru. Temné stíny jí na rozdíl od paní naháněly strach.

Hermína opustila pěšinu, kde drobné kamínky zrádně skřípěly pod nohama, a přes neudržovaný trávník se pustila k domu. Všude bylo takové ticho, že slyšela vlastní zrychlený dech.

Měsíc vyplouval z mraků, a tak se raději držela pod stromy, kde měla větší pocit bezpečí. Teprve pod zámeckou terasou musela jejich stín opustit.

Pod nohama jí opět zaskřípěly kamínky. Když se blížila ke kašně, zakopla o jakýsi kámen a s tichým zaúpěním upadla na zem. Když kámen ohmatala, zjistila, že to není balvan, ale hlava amorka, který zdobíval kašnu. Při dalším pohledu zjistila, že z kašny zbylo jen torzo, úlomky nádrže i sochy byly rozesety kolem dokola. Komu mohla vadit nevinná soška?

Zamnula si naraženou nohu a vstala. Obešla rozvalenou kašnu a vystoupala po schodech na terasu. Okna, která v měsíčním světle zářila do dálky, byla zblízka matná, ošlehaná deštěm a pokrytá prachem tak, že vypadala jako slepá. Očistila tabulku, aby mohla nahlédnout dovnitř. Naskytl se jí pohled na prázdný indický kabinet. Žádné stolky, žádná křesílka, obrazy, koberce ani čalouny. Měsíční světlo ozařovalo jen prázdnou parketovou podlahu a cáry tapet na zdech. Ludvika měla zase jednou pravdu.

Přešla terasou, aby mohla nahlédnout do dalších pokojů. Modrý ranní pokoj, který měla grand-mère nejraději, vypadal stejně jako kabinet, v přilehlé malé jídelně zůstal alespoň stůl a několik polic na porcelán. Některé stály, jiné ležely rozbité na podlaze. Porcelán samozřejmě zmizel, zůstalo jen pár střepů, které se nikdo nenamáhal zamést. Němě sledovala tu spoušť a v krku ji pálilo.

Právě se chystala odejít, když zaslechla kroky. Přicházely zleva, od branky, jíž se z parku vcházelo do nádvoří. Podebrala si sukně a po špičkách se rozběhla na druhou stranu. Vzápětí zaslechla stařecký hlas:

„Co ten pes pořád větří? Jeanotte, podej mi vidle! Už jsou tu zas, mizerní zloději! Pořád nemají dost!“

Poznala starého Viléma, sluhu, který se staral o koně. Byl to on, kdo vodil její první klisnu, když jako dítě začínala s hodinami jízdy.

Prvním pocitem bylo ulehčení. Byl to jen Vilém, žádný revolucionář a tudíž nepřítel. Nemusela utíkat. Užuž se chystala zastavit, když jí hlavou bleskla vzpomínka na útěk před pěti lety, na nenávistný křik kuchařky, která jim sloužila od narození. Vždycky usměvavá, vždycky ochotná. A najednou křičela: „Chyťte je, ať neutečou!“ A hlasy za ní vřeštěly: „Zabte je!“

Nezastavila, naopak ještě zrychlila, a než se Vilém s Jeanottem, o němž v životě neslyšela, objevili v brance, byla už pod prvními stromy. Teď stačilo jen v bezpečné vzdálenosti přeběhnout parkem na druhou stranu ke kočáru. Starý Vilém ani jeho pomocník ji v žádném případě neměli šanci dohonit. Ale pocit úlevy trval jen do chvíle, než se ozval drsný hlas:

„Nesnaž se je chytit, ať z toho nemáš smrt, dědku! Odvážu psy.“

Zrychlila, ale věděla, že doběhnout na konec parku nestihne. O chvilku později se zpoza rohu ozval zuřivý štěkot. Podle povyku museli být psi alespoň dva. Hlavou jí blesklo, jestli je některý z nich Vlček, domácí hlídač, který s nimi kdysi běhával po parku, nosil hozený klacík a zanechával blátivé stopy na sukních a pláštích. Guvernantka ho marně odháněla a grand-mère je po návratu do zámku peskovala obvyklým: „Pes je na hlídání, ne na hraní!“

Štěkot se rychle blížil. Pochopila, že další úprk nemá cenu, byla sotva v polovici parku. Stromy tu byly vysoké, na žádný se nedalo vylézt. Určitě ne v sukni.

Opřela se zády o kmen a zašmátrala kolem sebe. Park byl stejně zanedbaný jako zámek, dříve by bylo nemyslitelné, aby se tu povalovaly větve, teď nahmátla klacek téměř okamžitě. Sice slabý a jako zbraň proti psům nejspíš neúčinný, ale nemohla si vybírat. Přesto jí zbývala ještě slabá naděje, že si zastánci nových pořádků starého psa nechali. Ale byl vůbec ještě naživu? Vždyť tihle velcí psi se dožívali maximálně dvanácti let. A před pěti lety mu bylo…

Štěkot se blížil, tak přestala počítat a zavolala: „Vlčku!“

Nic.

Zkusila to ještě jednou: „Vlčku!“

Zase nic.

Naposledy to hlasitě vykřikla těsně předtím, než doběhli až k ní: „Vlčku, stůj!“

Její hlas zcela zanikl v zuřivém štěkotu, a tak v pudu sebezáchovy napřáhla klacek, druhou rukou si zakryla tvář a zavřela oči.

Užuž cítila, jak se jí tesáky zakusují do těla, ale v poslední chvíli se ozvalo tiché zavytí či spíše vyjeknutí, cosi se jí otřelo o sukni a hned nato zaznělo ostré, zlověstné zavrčení, které neustále sílilo. Pak už slyšela jen tichý dusot odbíhajících nohou.

Otevřela oči. Přes měsícem ozářené prostranství utíkal směrem k zámku velký tmavý pes, druhý světlejší seděl proti ní, funěl a z otevřené tlamy mu visel jazyk.

„Vlčku?“

Nikdy nebyl příliš vychovaný, jakmile promluvila, vyskočil, opřel se jí tlapami o prsa a olízl jí tvář.

„Ale fuj,“ řekla stejným tónem, jakým kdysi peskovala psa grand-mère. „Podívej se, co jsi provedl s mými šaty, copak se takhle chovají slušní psi?“

Sundala mu tlapy z ramen, sklonila se k němu a začala ho drbat na krku.

„Tak ty jsi nezapomněl?“

Převalil se na záda v gestu důvěry ze starých časů.

Přestože se snažila ovládat, z očí jí vyhrkly slzy. Lidi se změnili, pes ne. Uhodla, že ji zachránil před novým hlídačem, pro něhož byla pouhým vetřelcem.

Psí svět sice fungoval normálně, ale o tom lidském měla pochybnosti, zvlášť když z dálky zaslechla mužské hlasy. Vzápětí se ozvalo bolestné zavytí.

„Ten novej pes je úplně na nic,“ donesl se k ní hrubý hlas.

„Přesto ho nemusíš kopat.“ To byl nepochybně Vilém.

„Ztratil stopu a vrátil se!“

„Říkal jsem ti, že nepotřebujeme druhýho psa. Vlček si ještě svoje zastane.“

„Je to starej čokl, sotva vidí a slyší!“

Vilém si stál na svém. „Ale na zloděje stačí!“

„Pochybuju. Zmůže asi tolik co ty. Nechápu, proč si vás tady Výbor pořád drží.“

„Protože to tady dobře známe,“ odpověděl Vilém posměšně. „A tím pádem dokážeme všechno ohlídat. Mladejch křiklounů jako ty je dvanáct do tuctu. Že se jich tady taky vystřídalo. A nakonec kradli všichni!“

„Nechtěj mě rozzlobit, dědku.“

„Já jsem poctivej člověk,“ nedal se Vilém. „A díky tomu jsem pořád tady!“

„Jo. A sloužíš novým pánům stejně dobře jako těm starým,“ poškleboval se hrubý hlas. „To si na tebe ještě nikdo neposvítil? Oddaný služebník hraběcí rodiny a teď stejně oddaný služebník Výboru? To nikomu dodneška nebylo divný? Lidi skončili pod gilotinou za mnohem menší podezření.“

„Starej se o svoji minulost, ty chytráku!“ Vilémovi přeskočil hlas a vzrušená debata se zvrhla v hádku. Ale ani při ní se hlídači nezastavili a Hermína viděla, že se přibližují po trávníku k místu, kde se ukrývala. Neklidný druhý pes běhal kolem nich.

Naposledy pohladila ležící zvíře. „Běž, Vlčku! Ať jim to nezačne být podezřelé. Snad se ještě setkáme.“

Neohlédla se, jen slyšela, jak oba muži přivítali vracejícího se psa.

„Taky nic nenašel! Možná to ani zloděj nebyl. Spíš nějaký zvíře. Asi liška nebo tchoř…“

Utíkala parkem a noční vzduch jí vysušil slzy dřív, než doběhla ke kočáru.

„Svět se převrátil vzhůru nohama!“ řekla Ludvika, když si vyslechla zkrácenou verzi příhody v parku.

„Žijeme v době, kdy člověk raději důvěřuje psu než jinému člověku.“

Čas do svítání strávily ženy přerušovaným, neklidným spánkem na kočárových sedadlech, kočí a lokaj klimbali na kozlíku. Teprve když se úplně rozednilo, pokračovali v cestě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlouhá cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.