Philip E. Tetlock a Dan Gardner

SUPERPROGNÓZY

Umění a věda předpovídání budoucnosti

Copyright © 2015 by Philip Fetlock Consulting, Inc., and Connaught Street, Inc.

All rights reserved.

Podle anglického originálu SUPERFORCASTING The Art and Science of Prediction vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2016. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Petr Koubský, Gabriela Otteová

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ilustrace Joe LeMonnier

Design obálky Christopher Brand

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-superprognozy]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #superprognozy

© Jan Melvil Publishing, 2016

Více informací také na www.superprognozy.cz

ISBN 978-80-7555-011-8

Věnováno Jenny. Žiješ dál v srdcích svých rodičů, jako kdyby to bylo včera

Řekli o
SUPERPROGNÓZÁCH

„Superprognózy představují ojedinělou knihu, která vás učiní chytřejšími a moudřejšími. Jeden z velikánů behaviorálních věd odhaluje tajemství úspěšného předpovídání budoucnosti.“

— ADAM GRANT,

autor bestselleru Dávat a brát

„Dobrý úsudek a schopnost předpovídání jsou vzácné, ale ukazuje se, že obojí se lze naučit. Tetlock přinutil prognostiky poměřit síly a odhalil potřebné dovednosti a jejich podstatu. Všichni čtenáři se zájmem o předpovídání se v této knize dozvědí, jak na to.“

— STEWART BRAND,

prezident nadace The Long Now Foundation

„Philip Tetlock proslul dokazováním, že většina expertů nedokáže předpovědět výsledky voleb, války, hospodářské kolapsy a další události o nic lépe než šimpanzi vrhající šipky do terče. Ve své nové brilantní knize předkládá mnohem nadějnější zprávu, která opět vychází z jeho průlomového výzkumu. Dokazuje, že někteří lidé dokážou předpovídat události s přesností vyšší než náhoda. Vysvětluje, že možná to dokážeme i my ostatní, napodobíme-li kritické myšlení takzvaných ,superprognostiků‘. Jde o nejchytřejší a nejsofistikovanější příspěvek do žánru osobního rozvoje.“

— JOHN HORGAN,

ředitel Centra pro vědeckou literaturu Stevensova technologického institutu

„Superprognózy představují ojedinělou knihu, která je zároveň odborná i poutavá. Uvedené lekce jsou exaktní, zábavné a nesmírně praktické. Všichni, kdo se zabývají předpovídáním – to znamená my všichni – by měli okamžitě odložit to, co právě dělají, a přečíst si ji.“

— MICHAEL J. MAUBOUSSIN,

ředitel pro Globální finanční strategie, Credit Suisse

„Na světě neexistuje sociolog, kterého bych obdivoval víc než Phila Tetlocka.“

— TIM HARFORD,

autor knihy Důvtipný zákazník

„Od Delfského orákula přes středověké astrology až po dnešní přehnaně sebejisté experty prognostici buď trpěli bludy, nebo ostatní klamali. Superprognózy jako úplně první odhalují tajemství upřímných, spolehlivých, efektivních a užitečných soudů o budoucnosti.“

— AARON BROWN,

hlavní manažer rizik, AQR Capital Management, autor knihy The Poker Face of Wall Street

„Sokrates začal formulí ,poznej sám sebe‘, Kahneman přispěl vědeckým základem v Myšlení, rychlé a pomalé a Tetlock k tomu nyní v Superprognózách přidal něco, co můžeme všichni prakticky využít.“

— JUAN LUIS PEREZ,

ředitel globální divize, UBS Group Research

KAPITOLA 1

SKEPTIK-OPTIMISTA

Všichni jsme prognostici. Kdykoli uvažujeme nad změnou povolání, sňatkem, koupí domu, investicemi, uvedením produktu na trh nebo odchodem do důchodu, rozhodujeme se na základě svých představ o tom, jak se vyvine budoucnost. Tato očekávání jsou prognózy neboli předpovědi. Často předpovídáme sami pro sebe. Dějí-li se však větší události – kolabují trhy, hrozí války, vůdcové selhávají – obracíme se na odborníky, na ty nejpovolanější. Čekáme radu od lidí, jako je Tom Friedman.

Pracujete-li v Bílém domě, můžete ho najít v Oválné pracovně s prezidentem Spojených států při hovorech o Blízkém východu. Patříte-li mezi jednatele některé z firem žebříčku Fortune 500, můžete ho zahlédnout ve švýcarském Davosu v salonku s miliardáři řídícími hedgeové fondy a se saúdskými princi. Jestli se nezdržujete ani v Bílém domě, ani ve švýcarských nóbl hotelích, můžete si přečíst jeho sloupky pro New York Times a jeho bestsellery, které vám prozradí, co se děje dnes a proč a co přijde příště.1 Čtou je miliony lidí.

Bill Flack stejně jako Tom Friedman předpovídá globální události. Po jeho postřezích je však mnohem menší poptávka.

Bill celé roky pracoval pro americké Ministerstvo zemědělství v Arizoně – „zčásti práce s krumpáčem a lopatou, zčásti s tabulkami“ – ale nyní žije v Kearney v Nebrasce. Bill je rozený Nebrasčan. Vyrostl v Madisonu, farmářském městě. Jeho rodiče vlastnili a vydávali noviny Madison Star-Mail, ve kterých se psalo převážně o místních zemědělských slavnostech a sportovních událostech. Na střední škole pilně studoval, pak získal bakalářský titul na Univerzitě v Nebrasce. Odtamtud přešel na Arizonskou univerzitu. Chtěl dosáhnout doktorského titulu z matematiky, ale uvědomil si, že na něco takového nemá schopnosti („Pěkně jsem se vymáchal ve vlastních omezeních...“), a proto skončil. Nedá se však říct, že by to byl ztracený čas. Díky hodinám ornitologie se z Billa stal zapálený pozorovatel ptáků, a jelikož Arizona nabízí pro tuto činnost ideální podmínky, mohl v rámci částečného úvazku chodit na terénní vědecké výpravy. Nakonec získal práci na Ministerstvu zemědělství a nějakou dobu v ní setrval.

Billovi je padesát pět a je v důchodu, přestože tvrdí, že kdyby mu někdo nabídl práci, zvážil by ji. Takže má dost volného času. Část svého času tráví předpovídáním.

Bill odpověděl zhruba na tři sta otázek typu „Anektuje Rusko v příštích třech měsících oficiálně další ukrajinské území?“ a „Vystoupí příští rok některá země z eurozóny?“. Tyto otázky jsou velice důležité. A taky velice složité. Korporace, banky, ambasády a zpravodajské služby se s podobnými otázkami potýkají neustále. „Odpálí Severní Korea do konce roku jadernou zbraň?“ „Kolik dalších zemí nahlásí v následujících osmi měsících výskyt viru ebola?“ „Stane se v příštích dvou letech z Indie nebo Brazílie stálý člen Rady bezpečnosti OSN?“ Některé z těchto otázek jsou alespoň pro většinu z nás naprostou záhadou. „Přizve NATO k akčnímu plánu členství (MAP) v příštích devíti měsících nové země?“ „Uspořádá Kurdská regionální vláda letos referendum o nezávislosti?“ „Vyhraje-li výběrové řízení na poskytování internetových služeb v šanghajské zóně volného obchodu za dva roky nečínská firma, budou mít čínští občané přístup k Facebooku a/nebo Twitteru?“ Když Bill vidí podobnou otázku poprvé, nemusí mít tušení, jak na ni odpovědět. „Co je proboha šanghajská zóna volného obchodu?“ může si říct. Umí se však důkladně připravit. Shromáždí fakta, porovná protichůdné argumenty a dospěje k odpovědi.

Na předpovědích Billa Flacka nikdo nezakládá svá rozhodnutí a nikdo ho nežádá, aby se o své myšlenky podělil na CNN. Nikdy nedostal pozvánku do Davosu do diskusního panelu vedle Toma Friedmana. To je však velká škoda. Protože Bill Flack je neobyčejný prognostik. Víme to, protože všechny jeho předpovědi byly opatřeny datem, zaznamenány a jejich přesnost posoudil tým nezávislých vědeckých pracovníků. Jeho dosavadní výsledky jsou vynikající. Bill není jediný. Na tytéž otázky odpovídají tisíce dalších lidí. Všichni se výzkumu účastní jako dobrovolníci. Většina z nich není tak dobrá jako Bill, ale zhruba 2 % ano. Jsou mezi nimi inženýři a právníci, umělci a vědci, burzovní makléři i ostatní podnikatelé a zaměstnanci, profesoři a studenti. S mnoha z nich se v této knize seznámíte – s matematikem, filmovým režisérem a několika důchodci, kteří se s vámi podělí o své nevyužité nadání. Říkám jim „superprognostici“, protože přesně těmi jsou. Potvrzují to spolehlivé důkazy. V této knize se budu především snažit vysvětlit, proč jsou tak dobří a jak se jejich umění mohou přiučit i ostatní.

Bylo by velice zajímavé zjistit, jak si naši bezejmenní superprognostici vedou v porovnání s intelektuální celebritou formátu Toma Friedmana. Na tuto otázku se však dá odpovědět jen velice těžko, protože přesnost Friedmanových předpovědí nikdy nikdo důkladně netestoval. Jeho příznivci a kritici samozřejmě mají takový nebo jiný názor – například že „s tím Arabským jarem to trefil přesně“ nebo že „tu invazi do Iráku v roce 2003 teda vůbec nedal“ nebo že „rozšíření NATO předpověděl jako jasnovidec“. O jeho výsledcích však neexistují žádná tvrdá data – jen nekonečná řada názorů a ničeho jiného.2 Taková je realita. Média nám každý den přinášejí předpovědi, aniž by uváděla nebo se alespoň ptala, jak dobří ve skutečnosti jsou prognostici, kteří je sestavili. Korporace a vlády každý den platí prognostikům, kteří jsou možná jasnozřiví, možná zbyteční, nebo něco mezi tím. My všichni – vůdcové národů, lídři firem, investoři a voliči – každý den činíme zásadní rozhodnutí na základě předpovědí nezjistitelné kvality. Manažera baseballového týmu by ani nenapadlo najmout hráče, aniž by nejprve prostudoval statistiku jeho výsledků. Dokonce i fanoušci čekají, že na obrazovkách a světelných tabulích uvidí statistiky hráčů. Když však dojde na prognostiky, jejichž rozhodnutí pro nás mají mnohem větší význam než všechny baseballové zápasy, spokojíme se s nevědomostí.3

Ve světle těchto informací nám může připadat rozumnější spoléhat spíše na předpovědi Billa Flacka. I na předpovědi mnoha čtenářů této knihy bychom mohli spoléhat, protože se ukazuje, že předpovídání není dar, „který prostě máte, nebo nemáte“. Je to dovednost, kterou je možné rozvíjet. V této knize se dozvíte jak.

TEN O ŠIMPANZOVI

Chci ten vtip pokazit, takže začnu hned jeho pointou – průměrný odborník je zhruba stejně přesný jako šimpanz házející šipky.

Možná jste tuto anekdotu již slyšeli. Je proslulá – v některých kruzích dokonce i nechvalně. Objevila se v denících New York Times, Wall Street Journal, Financial Times, v týdeníku Economist a v dalších médiích po celém světě. Probíhalo to následujícím způsobem. Jistý vědec sestavil velkou skupinu odborníků – akademiků, expertů na různá témata a podobně – aby sestavili tisíce předpovědí o ekonomice, akciích, volbách, válkách a dalších problémech. Po čase tento výzkumník ověřil přesnost předpovědí a zjistil, že průměrný odborník byl zhruba stejně úspěšný, jako kdyby hádal úplně náhodně. V tom však pointa nespočívá, protože „náhodné hádání“ není vtipné. Pointa se týká šimpanze házejícího šipky. Protože šimpanzi jsou legrační.

Tím vědcem jsem byl já a nějakou dobu mi zmiňovaný vtip nevadil. Moje studie byla nejzevrubnějším hodnocením odborného úsudku ve vědecké literatuře. Byla to dlouhá dřina, která mi zabrala zhruba dvacet let, od roku 1984 do roku 2004. Výsledky byly bohatší a mnohem konstruktivnější, než naznačuje ona pointa. Ten vtip mi však nevadil, protože zvýšil povědomí o mém výzkumu (ano, je to tak, i vědci si dokážou vychutnat svých patnáct minut slávy). Navíc jsem metaforu s šimpanzem házejícím šipky použil já sám, takže si vlastně nemůžu moc stěžovat.

Nevadilo mi to také proto, že vtip podtrhuje relevantní fakt. Otevřte jakékoli noviny, podívejte se na jakoukoli zpravodajskou relaci v televizi, a najdete odborníky předpovídající budoucí události. Někteří jsou opatrní. Jiní jsou odvážní a sebevědomí. Hrstka z nich tvrdí, že jsou vizionáři schopní nahlížet desítky let do budoucnosti. Až na pár výjimek se neobjevují před televizními kamerami proto, že by skutečně ovládali schopnost předpovídání. O přesnosti bývá řeč jen velice zřídka. Staré předpovědi jsou stejné jako staré zprávy – brzo se na ně zapomene – a po expertech většinou nikdo nechce, aby srovnali svá tvrzení s tím, co se skutečně stalo. Veřejně vystupující experti mají nepopiratelné nadání pro jednu věc – umějí přesvědčivě vyprávět poutavé příběhy, a to jim vlastně stačí. Mnoho z nich zbohatlo díky prodávání neověřených předpovědí vedoucím pracovníkům velkých firem, představitelům vlády a běžným lidem, kteří by sice nikdy nespolkli lék s neznámými účinky, ale pravidelně platí za předpovědi stejně pochybné jako elixíry od středověkého mastičkáře. Tito lidé – a jejich zákazníci – si zaslouží šťouchanec do žeber. Byl jsem rád, když jim ho můj výzkum uštědřil.

Uvědomil jsem si ale, že jak se šířily zprávy o mé práci, její sdělení postupně začalo mutovat. Můj výzkum prokázal, že průměrný expert si při předpovídání mnoha politických a ekonomických otázek počínal srovnatelně s člověkem, který jen náhodně tipuje. „Mnoho“ však neznamená „všechny“. Nejsnáze bylo možné náhodu porazit při předpovídání blízké budoucnosti, zhruba rok vzdálené. Čím vzdálenějšího období se otázky týkaly, tím nepřesnější byly odpovědi – k míře úspěšnosti šimpanze házejícího šipky se přiblížily předpovědi vzdálené tři až pět let. Tento poznatek byl důležitý. Prozrazuje nám totiž něco o mezích odbornosti ve složitém světě – a také mezích schopností dokonce i v případě superprognostiků. Dopadlo to však stejně jako u tiché pošty, když si děti postupně šeptají zprávu a na konci se diví, jak moc se změnila. Během neustálého převypravování se skutečné sdělení zamotalo a jemné nuance s ním spojené se ztratily úplně. Zpráva se omezila na pouhé „všichni experti na prognostiku jsou k ničemu“, což je nesmysl. Některé verze byly ještě vulgárnější – jako například „experti nevědí víc než šimpanzi“. Z mého výzkumu se stala berlička pro nihilisty, pro něž je budoucnost z podstaty nepředpovídatelná, a pro diletantské populisty trvající na používání slova „odborník“ výhradně ve spojení s přídavným jménem „takzvaný“.

A tak mě ten vtip omrzel. Můj výzkum nepodporoval takto extrémní závěry a ani já jsem se jim necítil nijak nakloněn. Dnes to platí o to víc.

Mezi popírači a zastánci odborníků a jejich předpovědí je spousta prostoru pro vymezení rozumných stanovisek. Popírači mají v jistém ohledu pravdu. Na prognostickém trhu jsou i pochybní kšeftaři s nejistými poznatky. Existují také pravděpodobně nepřekonatelné meze toho, co lze předpovědět. Naše touha nahlédnout do budoucnosti vždy překoná naše chápání. Popírači však zacházejí příliš daleko, když veškeré předpovídání odsoudí jako zbytečný podnik. Věřím, že je možné nahlížet do budoucnosti, přinejmenším v některých situacích a do určité míry, a že jakýkoli inteligentní, vnímavý a pilný jedinec si dokáže osvojit potřebné dovednosti.

Můžete mě nazývat skeptikem-optimistou.

SKEPTIK

Chcete-li pochopit skeptickou polovinu zmíněného označení, představte si mladého Tunisana tlačícího dřevěný vozík naložený ovocem a zeleninou po prašné cestě na trh v tuniském městě Sídí Bú Zíd. Když mu byly tři roky, umřel mu otec. Svou rodinu živí tak, že za půjčené peníze nakoupí zboží do vozíku a doufá, že prodá dost ovoce a zeleniny, aby splatil dluh a něco málo mu ještě zůstalo. To se opakuje každý den. Jednoho rána k němu ale přijde policie a sdělí mu, že mu seberou váhy, protože porušil jakési nařízení. On ví, že je to lež. Prošacují ho, ale nemá žádné peníze. Policistka mu dá pohlavek a urazí jeho zesnulého otce. Seberou mu váhy a vozík. Muž si pak jde stěžovat na městský úřad. Tam mu sdělí, že potřebný úředník má právě schůzku. Muž odchází ponížený, rozzuřený a bezmocný.

Vrátí se s kanystrem benzinu. Celý ho na sebe vylije, škrtne zápalkou a vzplane.

Závěr tohoto příběhu je neobvyklý. V Tunisku a v celém arabském světě je chudých pouličních obchodníků nespočet. Policejní korupce je velice rozšířená a k podobnému ponižování dochází den co den. Nikoho to nezajímá – pouze policii a její oběti.

Ale toto konkrétní ponížení, k němuž došlo 17. prosince 2010, dohnalo šestadvacetiletého Muhammada Buazízího k sebezapálení a vyvolalo vlnu protestů. Policie zasáhla s obvyklou brutalitou. Protesty se rozšířily. Tuniský diktátor, prezident Zín Abidín bin Alí navštívil Buazízího v nemocnici a doufal, že tím uklidní veřejnost.

Buazízí zemřel 4. prosince roku 2011. Nepokoje vzrostly. Bin Alí 14. ledna utekl do pohodlí exilu v Saúdské Arábii a tím ukončil 23 let své kleptokracie.

Celý arabský svět vše zaraženě sledoval. Pak vypukly protesty v Egyptě, Libyi, Sýrii, Jordánsku, Kuvajtu a Bahrajnu. Egyptský diktátor Husní Mubárak byl po třiceti letech u moci nucen odstoupit z funkce. Jinde protesty přerostly v povstání a povstání zase v občanské války. Takové bylo Arabské jaro – a začalo u jednoho nebohého muže, který se nijak zvlášť nelišil od mnoha ostatních obětí policejní šikany. Jenže nikdo z těch před ním neodstartoval takovou řetězovou reakci.

Ohlédnout se do minulosti, načrtnout pravděpodobný příběh a spojit Muhammada Buazízího se všemi událostmi vyvolanými jeho činem tak, jak jsem to právě udělal já, je jedna věc. Tom Friedman stejně jako mnoho dalších elitních expertů exceluje v podobných rekonstrukcích, zejména pokud jde o Blízký východ, který tak dobře zná díky své úspěšné kariéře korespondenta New York Times v Libanonu. Kdyby Tom Friedman toho osudného rána byl v Tunisku, dokázal by nahlédnout do budoucnosti a předpovědět sebevraždu upálením, nepokoje, svržení tuniského diktátora a vše, co pak následovalo? Jistěže ne. To by nedokázal nikdo. Díky svým vědomostem o dané oblasti mohl Friedman vzít v potaz vysokou míru chudoby a nezaměstnanosti, rostoucí počet zoufalých mladých lidí, bující korupci a nekonečné represe a mohl usoudit, že Tunisko a další arabské země jsou časovaná bomba. Jenže tentýž závěr by mohl vyvodit jakýkoli jiný pozorovatel rok před ním. Nebo o dva roky dřív. O Tunisku, Egyptu a několika dalších zemích jste stejné tvrzení mohli pronést už před desítkami let. Možná to vždycky byly časované bomby, ale nikdy nevybuchly. Až do 17. prosince 2012, kdy policie zašla až příliš daleko.

Americký meteorolog Edward Lorenz v roce 1972 napsal publikaci s poutavým názvem „Predictability: Does the Flap of a Butterfly’s Wings in Brazil Set Off a Tornado in Texas?“ (Předpovídatelnost: Způsobí mávnutí motýlích křídel v Brazílii tornádo v Texasu?). Deset let před sepsáním práce Lorenz náhodou zjistil, že drobné odchylky při zadávání vstupních dat do počítačových simulací počasí – například 0,506 namísto 0,506127 – mohou vést k radikálně odlišným dlouhodobým předpovědím. Tento poznatek stál za zrodem „teorie chaosu“: v nelineárních systémech (jako je například atmosféra) mohou i malé změny počátečních podmínek narůst do obřích rozměrů. V zásadě je tedy možné, že jediný motýl v Brazílii mávnutím křídel způsobí tornádo v Texasu – i když celé roje dalších brazilských motýlů mohou mávat křídly celý život a nikdy nevyslat sebemenší poryv větru. Lorenz samozřejmě netvrdil, že onen motýl „způsobuje“ tornádo ve stejném smyslu, jak můžu například já způsobit rozbití sklenice, když do ní uhodím kladivem. Myslel to tak, že kdyby onen konkrétní motýl v dané chvíli nemávl křídly, celá ta nesmírně komplexní síť atmosférických akcí a reakcí by se chovala úplně jinak a tornádo by se nemuselo vytvořit – stejně jako by možná nikdy nenastalo Arabské jaro, přinejmenším ne ve stejné době a rozsahu, kdyby policie nechala Muhammada Buazízího onoho rána roku 2012 dál prodávat ovoce a zeleninu.

Edward Lorenz přesunul vědecké smýšlení blíže ke stanovisku, že předpovídatelnost má pevně vytyčené meze, což je velice hluboká filozofická otázka.4 Vědci po staletí předpokládali, že narůstající vědění musí zákonitě vést k lepší předpovídatelnosti, protože svět je jako hodinový stroj – neskutečně obrovský a složitý hodinový stroj, ale nic víc než to. Čím víc se vědci dozvídali o jeho mechanismech a souhře jeho soukolí, závaží a pružin, tím lépe dokázali zachytit jeho chod pomocí deterministických rovnic a předpovídat, jak se zachová. Francouzský matematik a astronom Pierre-Simon Laplace tento sen rozvedl v roce 1814 do logického extrému:

Současný stav světa můžeme považovat za důsledek jeho minulosti a příčinu jeho budoucnosti. Mysl, která by v určitém bodě znala všechny síly, jež uvedly přírodu do pohybu, a všechny věci, z nichž se příroda skládá, a přitom by tato mysl byla dostatečně rozsáhlá na rozbor takovýchto dat, v jediném vzorci by dokázala vyjádřit pohyby největších těles ve vesmíru i těch nejmenších atomů; pro takovou mysl by nic nebylo nejisté a budoucnost by před jejíma očima byla stejně přítomná jako minulost.

Laplace tuto imaginární entitu nazval „démon“. Měl za to, že kdyby znala veškerou přítomnost, dokázala by předpovídat veškerou budoucnost. Byla by vševědoucí.5

Lorenz tuto iluzi zbořil. Je-li hodinový stroj symbolem dokonalé laplaceovské předpovídatelnosti, pak jeho protikladem je lorenzovský mrak. V hodinách biologie na střední škole nás učili, že mraky vznikají, když se vodní pára sráží kolem částic prachu. Zní to jednoduše, ale vznik konkrétního mraku – jeho tvaru – závisí na komplexních interakcích mezi kapkami. Aby tyto interakce zachytili, potřebují tvůrci matematických modelů pracovat s rovnicemi, jež jsou velmi citlivé na nepatrné změny v datech – změny na úrovni efektu motýlího křídla. I když tedy zjistíme o způsobu vytváření mraků vše, co se zjistit dá, nebudeme schopni předpovědět výsledný tvar konkrétního mraku. Můžeme jen čekat. Nejironičtější je, že vědci dnes vědí nesrovnatelně více než jejich kolegové před sto lety a mají k dispozici mnohem větší výpočetní sílu, ale co se dokonalé předpovídatelnosti týká, jsou mnohem nejistější.

To je podstatný důvod pro „skeptickou“ polovinu mého postoje „skeptika-optimisty“. Žijeme ve světě, kde činy jednoho téměř bezmocného muže mohou odstartovat řetězovou reakci celosvětového dosahu – která se v různé míře projeví na nás všech. Žena z předměstí Kansas City může mít za to, že Tunisko je jiná planeta a její život s ním nijak nesouvisí. Kdyby ale její manžel pracoval jako navigátor vzdušných sil na nedaleké Whitemanově letecké základně, nejspíš by ji překvapilo, kdyby zjistila, že čin jednoho neznámého Tunisana vedl k protestům, ty se přerodily v povstání a svržení diktátora, pak k protestům v Libyi, které přerostly do občanské války vedoucí k zásahu NATO v roce 2012 a k tomu, že její manžel musel nad Tripolisem chránit americkou letku před protileteckými střelami. Tato konkrétní spojitost je snadná. V jiných případech bývá těžké je odhalit, ale jsou všude kolem nás; souvisejí s cenami za benzin a s dočasným propouštěním zaměstnanců ve firmě na druhém konci ulice. Žijeme ve světě, kde motýl v Brazílii může znamenat rozdíl mezi dalším slunečným dnem v Texasu a ničivým tornádem. Proto je zcela zavádějící myslet si, že by kdokoli z nás dokázal předpovídat vzdálenou budoucnost.6

OPTIMISTA

Uznáme-li však meze předpovídatelnosti, v žádném případě to neznamená, že tím odsoudíme všechny předpovědi jako naprostou zbytečnost.

Podívejme se pozorněji na běžný den v životě zmiňované ženy z předměstí Kansas City. V 6.30 ráno si vloží dokumenty do kufříku, nasedne do auta, jede po obvyklé trase do práce a zaparkuje v centru. Stejně jako každé ráno projde kolem soch lvů do kancelářské budovy pojišťovny Kansas City Life Insurance Company postavené v řeckém stylu. Chvíli u svého stolu zpracovává a vyplňuje tabulky, v 10.30 se účastní konferenčního hovoru, stráví pár minut prohlížením zboží na Amazonu a do 11.50 odpovídá na e-maily. Potom jde se sestrou do malé italské restaurace na oběd.

Život této ženy ovlivňuje řada nepředvídatelných faktorů – od lístku do loterie v její kapse po Arabské jaro vedoucí k tomu, že její manžel koordinuje letecké mise nad Libyí, a po skutečnost, že cena benzinu vzrostla o pět centů za galon, protože došlo k převratu v zemi, o níž nikdy neslyšela. Existuje však mnoho dalších věcí, které jsou poměrně předpovídatelné. Proč odešla z domu v 6.30? Nechtěla se zaseknout ve špičce. Jinými slovy předpovídala, že dopravní situace bude později mnohem horší – a měla téměř naprosto jistě pravdu, protože dopravní špičky jsou vysoce předpovídatelné. Během řízení neustále předjímala chování ostatních řidičů – že na křižovatce zastaví na červenou; že se budou držet ve svém pruhu a při odbočování dají znamení o směru jízdy. Předpokládala, že účastníci konferenčního hovoru v 10.30 se k němu opravdu připojí, a měla pravdu. Sraz se sestrou před restaurací domluvila na dvanáctou, protože podle provozní doby restaurace otevírala právě v tu dobu a provozní doba představuje spolehlivý zdroj informací.

Podobné předpovědi všichni děláme běžně, zatímco jiní lidé stejně pravidelně sestavují předpovědi, které utvářejí náš život. Když žena z našeho vyprávění ráno zapnula počítač, nepatrně zvýšila odběr elektřiny v Kansas City, stejně jako všichni ostatní pracovníci. Kolektivně způsobili prudký nárůst spotřeby elektřiny, jako ostatně každé ráno během pracovního týdne. Žádný problém tím však nevznikl, protože výrobci elektřiny tyto náhlé změny předpokládají a přizpůsobují jim svou produkci. Když žena navštívila Amazon, webová stránka jí nabídla určité produkty, které by se jí mohly líbit, na základě předpovědi odvozené z jejích předchozích nákupů a historie prohlížení a na základě podobného chování milionů dalších návštěvníků. Na internetu se neustále setkáváme s prediktivními operacemi (Google personalizuje výsledky vyhledávání tím, že nahoru umisťuje odkazy, které nám podle něj budou připadat nejzajímavější), ale probíhají tak hladce, že si jich téměř nikdy nevšimneme. A nakonec je tu i pracoviště zmiňované ženy. Pojišťovna Kansas City Life Insurance Company se živí předpovídáním invalidity a smrti a je v tom skutečně dobrá. To neznamená, že ví, kdy přesně umřu, ale má reálnou představu o tom, jak dlouho člověk mého věku a profilu (pohlaví, příjmy, životní styl) bude pravděpodobně žít. Kansas City Life byla založena v roce 1895. Kdyby její pojistní matematici nebyli dobří prognostici, firma by už dávno zbankrotovala.

Velká část naší reality je předpovídatelná tímto způsobem, některé věci lze předpovědět i přesněji. Před chvílí jsem si vy-googloval, kdy zítra vyjde a zapadne slunce v Kansas City ve státě Missouri, a předpovědi byly na minutu přesné. Tyto predikce jsou spolehlivé, ať už se týkají zítřka, pozítří nebo padesát let vzdálené budoucnosti. Totéž platí v případě přílivu a odlivu, zatmění Slunce a měsíčních fází. Tohle všechno můžeme s dostatečnou přesností předpovídat na základě „mechanických“ vědeckých zákonů a můžeme tak uspokojit Laplaceova prognostického démona.

Je zřejmé, že v každé z těchto předpovídatelných oblastí může dojít k nečekané změně. Dobrá restaurace s největší pravděpodobností vždy otevře podle provozní doby, ale nemusí tomu tak být vždy, a to z mnoha různých důvodů – manažer může zaspat, může dojít k požáru, propuknutí pandemie či k jaderné válce nebo se při fyzikálním experimentu může vytvořit černá díra, která do sebe vtáhne celou sluneční soustavu. Totéž platí pro vše ostatní. Kdyby někdy v následujících padesáti letech vychýlil Zemi z oběžné dráhy kolem Slunce obří vesmírný objekt, přestaly by platit i předpovědi východů a západů Slunce. V životě není nic jisté – dokonce ani smrt a daně, vezmeme-li v potaz možnost vynálezu technologií umožňujících nahrát obsah mozku na cloudovou výpočetní síť a vznik budoucí prosperující občanské společnosti umožňující financování státu z dobročinných darů.

Je tedy realita spíše jako hodinový stroj, nebo jako mraky? Je budoucnost předpovídatelná, nebo ne? Tato rozdělení jsou nesprávná, první z mnoha, o kterých se v knize dočtete. Žijeme ve světě hodinových strojů a mraků a pestrého shluku dalších metafor. Nepředpovídatelnost a předpovídatelnost nejistě koexistují ve spletitých propletených systémech našich těl, společností a vesmíru. Předpovídatelnost se odvíjí od toho, co konkrétně se pokoušíme předpovědět, o jak vzdálené budoucnosti je řeč a za jakých podmínek.

Podívejme se na doménu Edwarda Lorenze. Předpovědi počasí jsou obvykle, za běžných podmínek, celkem spolehlivé, když se týkají jednoho až dvou dnů v budoucnosti. Pro třetí, čtvrtý, pátý den a dál už se předpovídatelnost snižuje. Ohledně počasí za týden se můžeme klidně obrátit na šimpanze házejícího šipky. Nelze tedy říct, že počasí je, nebo není předpovídatelné, ale že je předpovídatelné jen do jisté míry za určitých podmínek. U jakýchkoli přesnějších předpovědí musíme postupovat velice opatrně. Vezměte si například něco tak prostého jako vztah mezi časem a předpovídatelností – obecně platí, že do čím vzdálenější budoucnosti nahlížíme, tím hůře ji dokážeme vidět. Existuje však řada výjimek, úspěšných dlouhodobých předpovědí. Předpověď pozitivního vývoje akcií na burze vám může vycházet po mnoho let – do chvíle, než se všechno otočí a zkrachujete. Předpověď, že dinosauři budou stát na vrcholku potravního řetězce, byla po miliony let sázkou na jistotu – než asteroid zapříčinil katastrofu, díky níž se otevřely ekologické niky pro drobného savce, ze kterého se nakonec vyvinul druh schopný předpovídat budoucnost. Pomineme-li fyzikální zákony, neexistují žádné univerzální konstanty, a proto je velmi těžké oddělit předpovídatelné od nepředpovídatelného. Obejít se to nijak nedá.

Meterologové to vědí lépe než všichni ostatní. Sestavují mnoho předpovědí a dennodenně ověřují jejich přesnost – a díky tomu víme, že předpovědi počasí na den až dva dopředu jsou obvykle poměrně přesné, zatímco týdenní předpovědi zase tak přesné nejsou. Díky těmto analýzám dokážou meteorologové zdokonalovat své chápání fungování počasí a upravovat své modely. Potom to zkoušejí znovu. Předpovědět, změřit, zkontrolovat. Zopakovat. Díky tomuto neustálemu zlepšování jsou předpovědi počasí dobré a neustále se o něco zdokonalují. Jejich zdokonalování má však své meze, protože počasí je učebnicovým příkladem nelinearity. Čím dále se prognostik pokouší dohlédnout, tím více nastává příležitostí pro chaos, který může mávnutím motýlích křídel odvanout všechna očekávání. Díky skokovému vývoji výpočetních technologií a neustálému zlepšování prognostických modelů se zmiňované meze posunou o kousek dál do budoucnosti. Takového pokroku je však čím dál těžší dosáhnout a je v podstatě ekonomicky nevýhodný. Jak moc se může rozvinout? To nikdo neví. Známe však současné meze a to samo o sobě představuje úspěch.

Prognostici při svém úsilí mnohdy tápou ve tmě. Nevědí, jak dobré jsou jejich předpovědi z krátkodobého, střednědobého ani dlouhodobého hlediska – a netuší, jak dobré by mohly být. Mají přinejlepším nejistou předtuchu. Postup „předpovědět–změřit–zhodnotit“ totiž funguje pouze na omezeném poli high-tech předpovídání, například při práci makroekonomů v centrálních bankách, odborníků na marketing a finančnictví ve velkých firmách nebo expertů na veřejné mínění, jako je Nate Silver.7 Mnohem častěji to je tak, že předpovědi vzniknou a potom… nic. Přesnost se ověřuje málokdy, a když už, tak dost nepravidelně a nedůsledně na to, aby se daly vyvodit jakékoli závěry. Proč tomu tak je? Z největší části jde o problém na straně poptávky. Příjemci předpovědí – vlády, podniky a veřejnost – nevyžadují žádné potvrzení přesnosti. Nedochází tak k žádnému měření, tedy ani k žádnému hodnocení. A bez zhodnocení se nelze zlepšovat. Představte si svět, v němž lidé rádi běhají, ale nemají tušení, jak rychle běží průměrný jedinec a jak rychle může běžet ten nejlepší. Svět, kde by se běžci nikdy nedohodli na základních pravidlech – zůstat na trati, dát se do pohybu po výstřelu, skončit po uběhnutí určené vzdálenosti – a kde by při tom nebyli žádní nezávislí pořadatelé a časoměřiči zaznamenávající výsledky. Jak velká je pravděpodobnost, že se v takovém světě začnou zlepšovat časy běžců? Velice nízká. Běhali by nejlepší z nich tak rychle, jak člověku umožňují jeho fyzické předpoklady? Zřejmě ne.

„Zaráží mě, jak zásadní je měření pro zlepšování stavu člověka,“ napsal Bill Gates. „Můžete dosáhnout neskutečného pokroku, nastavíte-li si jasný cíl a najdete způsob měření cesty k dosažení tohoto cíle… Možná vám to připadá jako úplně základní věc, ale je velice překvapivé, jak často to lidé nedělají a jak těžko se to dá dělat správně.“8 Bill Gates má naprostou pravdu ohledně toho, co pohání pokrok. Je překvapivé, jak ojediněle se to děje při předpovídání. V tomto ohledu prognostika ani neudělala první krok a nenastavila si jasný cíl.

Možná si říkáte, že cílem předpovídání je předpovídat budoucnost přesně, ale tak tomu ve skutečnosti často není, nebo alespoň ne tak docela. Účelem předpovědí občas bývá pobavit. Vezměte si například Jima Cramera a jeho ztřeštěné výstupy na CNBC nebo Johna McLaughlina, moderátora show The McLaughlin Group, který své hosty bujaře vybízí, aby předpovídali pravděpodobnost událostí „na stupnici od nuly do desíti, kde nula představuje nulovou pravděpodobnost a deset naprostou metafyzickou jistotu“. Předpovědi se často používají k propagaci politických programů a k podnícení aktivity – na tom přesně staví aktivisté varující nás před hrůzami, které nastanou, nezačneme-li se chovat jinak. Některé prognózy mají za úkol ohromit – třeba v případě bank, které zaplatí slavnému expertovi, aby jejich bohatým klientům prozradil, jaká bude globální ekonomika v roce 2050. Jiné předpovědi mají zase utěšovat – uklidnit své adresáty a ujistit je, že jejich přesvědčení je správné a budoucnost se bude odvíjet podle očekávání. Takovéto prognózy mají nejraději nekritičtí zastánci příslušného názoru. Představují pro ně ekvivalent teplé vany.

Tato směsice cílů bývá málokdy brána na vědomí, a proto je těžké vůbec začít pracovat na měření a zdokonalování. Je to zmatená situace, která se podle všeho nijak nelepší.

Přitom je však tato stagnace jedním z hlavních důvodů, proč jsem skeptik-optimista. Víme, že u velké části věcí, které lidé chtějí předpovídat – u politiky, ekonomie, finančnictví, byznysu, technologií, každodenního života – za určitých okolností do jisté míry předpovídatelnost existuje. Je toho však mnohem víc, o čem nemáme tušení. Pro vědce je nevědomost vzrušující. Je to příležitost k bádání; čím více neznámého, tím větší příležitost. Díky zcela zarážejícímu nedostatku důslednosti v tolika oblastech předpovídání je tato příležitost obrovská. Chceme-li ji uchopit, stačí nám jediné – nastavit si jasný cíl (přesnost) a přistoupit seriózně k měření.

Přesně to dělám většinu své kariéry. První fází byl výzkum, který dospěl k výsledku s šimpanzem házejícím šipky. Druhá fáze odstartovala v létě roku 2011, když jsem se svou partnerkou ve výzkumu (a v životě) Barbarou Mellersovou spustil projekt Good Judgment Project (Projekt dobrého úsudku) a vyzval dobrovolníky, aby se přihlásili a předpovídali budoucnost. Jedním z nich byl Bill Flack. Kromě něj ještě pár tisíc dalších v prvním roce a další tisíce v následujících čtyřech letech. Ve výsledku se více než dvacet tisíc intelektuálně zvídavých laiků pokusilo odhadnout, jestli se rozrostou protesty v Rusku, prudce poklesne cena zlata, index Nikkei se zarazí někde kolem 9 500, zda na Korejském poloostrově vypukne válka, a odpovědi na mnoho dalších otázek ohledně komplexních celosvětových problémů. Různě jsme měnili podmínky experimentu a díky tomu jsme dokázali změřit, které faktory zlepšují schopnost předpovídání, do jaké míry, v jakém časovém rámci a také to, jak dobré předpovědi mohou být, navrství-li se na sebe nejlepší postupy. Zní to snad jednoduše. Jednoduché to však nebylo. Byl to vyčerpávající projekt, který vyžadoval veškeré nadání a píli multidisciplinárního týmu z Kalifornské univerzity v Berkeley a Pensylvánské univerzity.

Good Judgment Project (GJP) byl sice velký, ale byl pouze součástí mnohem rozsáhlejšího výzkumného počinu financovaného IARPA (Organizace pro pokročilé výzkumné zpravodajské projekty). Nenechte se odradit názvem. IARPA je součástí americké zpravodajské komunity a spadá pod jejího ředitele. Má za úkol podporovat odvážné výzkumné projekty, které by mohly zlepšit činnost americké zpravodajské služby. Velkou část z jejích aktivit totiž tvoří předpovídání celosvětového politického a ekonomického vývoje. Podle jednoho hrubého odhadu pracuje ve Spojených státech dvacet tisíc zpravodajských analytiků, kteří vyhodnocují všechno od menších hlavolamů po velké události, jako je například pravděpodobnost izraelského útoku na íránská jaderná zařízení nebo odchod Řecka z eurozóny.9 Jak úspěšné jsou všechny tyto prognózy? Na tuto otázku také neexistuje jednoduchá odpověď, protože zpravodajci nemají výraznou potřebu utrácet peníze za ověřování, stejně jako mnoho největších prognostiků. Tato zdráhavost může mít řadu méně či více ospravedlnitelných důvodů, ale k tomu se dostaneme později. Důležité je, že předpovídání je neskutečně důležité pro národní bezpečnost, ale přesto nelze s jistotou říct, jak přesné je, nebo jestli je alespoň stejně dobré jako prognózy dvaceti tisíc zaměstnanců organizace s několikamiliardovým rozpočtem. IARPA se to rozhodla změnit a uspořádala prognostický turnaj, při němž se utkalo pět vědeckých týmů vedených předními výzkumníky v oboru. Jejich úkolem bylo sestavit přesné předpovědi ohledně závažných otázek, kterými se zpravodajští analytici zabývají každý den. Good Judgment Project byl jedním z těchto pěti týmů. Každý tým v praxi zároveň fungoval jako výzkumný projekt a mohl si zvolit libovolné metody. Všechny bez rozdílu však musely ráno v 9 hodin (EST) odevzdat své prognózy, a to každý den od září 2011 do června 2015. Týmy musely předpovídat odpovědi na stejné otázky ve stejnou dobu; turnaj tak zajistil vyrovnané herní podmínky – a bohatý zdroj dat o tom, co, kdy a jak dobře funguje. IARPA v průběhu čtyř let položila účastníkům téměř pět set otázek o světovém dění. Časové rámce byly kratší než v mém předchozím výzkumu a většina prognóz se týkala budoucnosti vzdálené nejméně jeden měsíc a nanejvýš jeden rok. Celkem jsme shromáždili více než jeden milion individuálních předpovědí budoucnosti.

V prvním roce porazil GJP oficiální kontrolní skupinu o 60 %, v druhém roce jsme kontrolní skupinu překonali o 78 %. Tým GJP také porazil své konkurenty ze spřízněných univerzit, včetně Univerzity v Michiganu a MIT, s velkým rozdílem, od 30 % do 70 %. Dokonce předčil i profesionální zpravodajské analytiky, kteří mají přístup k utajeným informacím. Po dvou letech se GJP dařilo o tolik lépe než ostatním konkurentům z akademické sféry, že se IARPA rozhodla ostatní týmy vyřadit.10

Podrobnostmi se budu zabývat později, nyní jen zmíním dva nejdůležitější závěry, které tento výzkum přinesl. Prvním závěrem je, že schopnost předpovídání je reálná. Někteří lidé – například Bill Flack – jí mají na rozdávání. Nejsou to žádní guruové ani věštci oplývající mocí nahlížet desítky let do budoucnosti, mají však skutečnou měřitelnou schopnost posoudit, jak se těžko předvídatelné události pravděpodobně rozvinou za tři měsíce, půl roku, rok či rok a půl. Další závěr souvisí s otázkou, proč jsou superprognostici tak úspěšní. Nejde o to, kdo jsou, ale o to, co dělají. Schopnost předpovídat budoucnost není záhadami obestřený vrozený dar. Je to produkt určitých způsobů myšlení, sběru informací a průběžné aktualizace pohledu na svět. Tyto návyky v myšlení si může osvojit a rozvíjet jakýkoli inteligentní, hloubavý a odhodlaný jedinec. Ani nemusí být tak těžké s tím začít. Z výsledků výzkumu mě překvapil konkrétně jeden – jaký účinek má pouhé seznámení se základními pojmy. Budeme se mu věnovat dále v knize a na konci ho najdete shrnutý v podobě přílohy Deset přikázání. Přečtení tohoto výukového materiálu zabralo sice pouhých 60 minut, ale v průběhu celého roku turnaje vedlo ke zlepšení přesnosti o zhruba 10 %. Možná vám 10 % přijde jako zanedbatelný vývoj; vedlo k němu však skutečně nízkonákladové opatření. Nezapomínejte také, že i skromná zlepšení ve schopnosti předpovídat se v průběhu času mohou umocnit. Mluvil jsem o tom s Aaronem Brownem, autorem, veteránem z Wall Street a hlavním manažerem rizik v AQR Capital Management, hedgeovém fondu s aktivy v hodnotě převyšující 100 miliard dolarů. „Není to moc vidět, protože to není tak dramatické,“ řekl. Když to však pokračuje, „je to jako rozdíl mezi opakovaně vítězícím jedincem, který se tím živí, a chlápkem, který je v jednom kuse na mizině“.11 Hráčka pokeru světové úrovně, se kterou se brzy seznámíte, s prohlášením souhlasí do posledního písmene. Rozdíl mezi šampionem a amatérem podle ní spočívá v tom, že šampion pozná rozdíl mezi sázkou 60/40 a sázkou 40/60.

Je-li tedy možné zlepšovat schopnost předpovídání pouhým měřením a odměna za to je tak velká, proč není měření součástí běžné praxe? Odpověď na tuto otázku spočívá z velké části v psychologických mechanismech přesvědčujících nás o tom, že víme věci, které ve skutečnosti nevíme – například to, jestli je Tom Friedman přesný prognostik, nebo ne. Těmto mechanismům se budu věnovat v druhé kapitole. Jsou to stejné principy, které po staletí brzdily pokrok v medicíně. Když lékaři nakonec uznali, že jejich zkušenosti a chápání nepředstavují spolehlivý způsob, jak posoudit účinnost léčby, přešli k vědeckému testování – a lékařství se konečně začalo rychle rozvíjet. Stejnou revoluci potřebuje i oblast prognostiky.

To však nebude tak snadné. Ve třetí kapitole se dozvíte, co potřebujeme, chceme-li testovat předpovídání stejně důkladně jako moderní lékařství testuje léčbu. Jde o větší výzvu, než se na první pohled může zdát. Na konci 80. let minulého století jsem sestavil metodologii a provedl jsem v té době největší testování politických prognóz. Jedním z jeho výsledků byl vtip, který mi dnes nedělá zrovna radost. Další z výsledků tohoto výzkumu neobdržel ani zdaleka tolik pozornosti, přestože byl mnohem důležitější. Jedna skupina expertů oplývala skromnou, ale skutečnou schopností předpovídat. V čem spočíval rozdíl mezi experty schopnými předpovídat budoucnost a beznadějnými jedinci, kteří stáhli průměr na úroveň šimpanze házejícího šipky? Nebyl to žádný kouzelný dar ani výjimečný přístup k informacím. Nešlo ani o konkrétní sadu přesvědčení. Na těch nezáleželo, a to se v experimentu sešlo mnoho různorodých názorových proudů. Bylo jedno, co si mysleli. Záleželo na tom, jak přemýšleli.

Agentura IARPA se tímto poznatkem částečně inspirovala a připravila bezprecedentní turnaj. Čtvrtá kapitola vám představí příběh, jak se to stalo – a jak došlo k objevu superprognostiků. Jak je možné, že jsou tak dobří? Tato otázka je ústředním motivem páté až deváté kapitoly. Když se s nimi setkáte, okamžitě vás zarazí, jak jsou chytří. Můžete tedy pojmout podezření, že to všechno závisí na inteligenci. Nikoli. Tito lidé jsou také velmi dobří v matematice, mnoho z nich má stejně jako Bill Flack magisterský nebo doktorský titul z matematiky a přírodních věd. Je tedy tím rozhodujícím trikem náročná matematika? Není. Dokonce i superprognostici pracující jako matematici používají matematiku jen zřídka. Tito lidé mají také velký zájem o zprávy, snaží se sledovat nejnovější dění a pravidelně aktualizují své prognózy. Možná jste tedy v pokušení připsat jejich úspěchy na vrub dlouhým hodinám a dnům stráveným přípravou. I to by však byla chyba.

„Superpředpovídání“ neklade zvláštní nároky na inteligenci, matematické znalosti a povědomí o světě. Tyto předpoklady má nejspíš kdokoli, kdo čte publikace o výzkumu v psychologii. Co tedy povyšuje předpovídání na superpředpovídání? Je to stejné jako u expertů disponujících skutečnou schopností předpovídat budoucnost, které jsem zkoumal v rámci svého výzkumu. Nejdůležitější je to, jak prognostik uvažuje. Budu se tomu později věnovat podrobněji, ale obecně platí, že superpředpovídání vyžaduje myšlení otevřené, důkladné, zvídavé a hlavně sebekritické. Vyžaduje i soustředění. Způsob myšlení vedoucí ke skvělému úsudku nezískáme bez úsilí. Pouze odhodlaní jedinci ho dokážou dosáhnout v rozumné míře konzistentně, a proto se u našich analýz stabilně ukazovalo, že oddanost sebezlepšování je nejsilnějším prediktorem úspěchu.

V posledních kapitolách vysvětlím a vyřeším zjevný rozpor mezi požadavky dobrého úsudku a efektivním vedením lidí, vypořádám se se dvěma podle mě největšími výzvami pro můj výzkum a uzavřu celou knihu úvahou o tom, co bude dál (příznačně pro text o předpovídání).

PŘEDPOVĚĎ O PŘEDPOVÍDÁNÍ

Možná si myslíte, že to všechno je beznadějně zastaralé. Žijeme přece jen v době oslnivě výkonných počítačů, nesrozumitelných algoritmů a big data (velkých dat). Schopnost předpovídání, kterou zkoumám, ve svém jádru nese subjektivní úsudek. Nejde o nic víc než o uvažující a rozhodující jedince. Neblíží se tedy konec takových ledabylých odhadů?

Vynikající psycholog Paul Meehl napsal v roce 1954 útlou knihu, která vyvolala velký rozruch.12 Shrnul v ní dvacet studií zabývajících se předpověďmi dobře informovaných expertů – o tom, zda by student uspěl na vysoké škole nebo zda bude vězeň předčasně propuštěn. Prokázal, že jejich předpovědi nebyly tak přesné jako jednoduché algoritmy využívající objektivní indikátory jako výsledky testů a záznamy o chování. Meehl svým tvrzením popudil mnoho odborníků, ale následný výzkum – dnes již více než dvě stě studií – prokázal, že statistické algoritmy ve většině případů překonají subjektivní úsudek a ve zbývající hrstce případů nanejvýš remizují. Vzhledem k tomu, že algoritmy jsou na rozdíl od subjektivního úsudku rychlé a levné, vítězem se stává algoritmus. Dnes je řešení jasné – máte-li dobře ověřený statistický algoritmus, použijte ho.

Tento poznatek nikdy nepředstavoval hrozbu pro nadvládu subjektivního úsudku, protože dobře ověřené algoritmy pro daný problém máme jen ojediněle. Bylo zkrátka nepraktické, aby matematika vytlačila staré jednoduché myšlení – v roce 1954 i dnes.

Pozoruhodný pokrok v oblasti informačních technologií však naznačuje, že se blížíme do bodu, v němž dojde k obrovské změně vztahu člověka a strojů. Superpočítač IBM Deep Blue v roce 1997 porazil šachového velmistra Garriho Kasparova. Dnes běžně dostupné šachové programy dokážou porazit jakéhokoli člověka. V roce 2011 porazil další superpočítač IBM, Watson, přeborníky ve znalostní hře Jeopardy! Kena Jenningse a Brada Ruttera. Šlo o podstatně náročnější výpočetní výzvu, ale tvůrci Watsona si s ní poradili. Dnes už není tak těžké představit si soutěž v předpovídání, ve které superpočítač rozdrtí superprognostiky i superexperty. Až se to stane, stále budeme mít lidské prognostiky, ale budeme je sledovat pouze pro zábavu, jako účastníky soutěže Jeopardy!.

Promluvil jsem si tedy s hlavním tvůrcem Watsona Davidem Ferruccim. Bylo mi jasné, že Watson dokáže snadno zodpovědět otázku o přítomnosti nebo minulosti, jako například: „Kteří dva čelní představitelé Ruska se v posledních deseti letech prohodili ve funkcích?“ Mě však zajímal Ferrucciho názor na to, za jak dlouho Watson nebo některý z jeho digitálních nástupců zodpoví otázky typu „Prohodí se v následujících deseti letech dva čelní představitelé Ruska ve funkcích?“.

Polyhistor Herbert Simon si v roce 1965 myslel, že nás od světa, kde stroje dělají „všechny práce, které může dělat člověk“, dělí pouze dvacet let. Přesně takto naivně optimisticky to tehdy lidé vnímali a právě proto je dnes Ferrucci po třiceti letech práce s umělou inteligencí opatrnější.13 Informatika se rozvíjí mílovými kroky, podotkl Ferrucci. Schopnost rozpoznávat vzory roste přímo nevídaně. Strojové učení ve spojení se stále častějšími interakcemi člověka a stroje skýtají příslib mnohem zásadnějších pokroků. „Bude to nějaká exponenciální křivka a my jsme právě v její spodní části,“ prohlásil Ferrucci.

Mezi otázkami „Kteří dva čelní představitelé Ruska se prohodili ve funkcích?“ a „Prohodí se dva čelní představitelé Ruska opět ve funkcích?“ je však veliký rozdíl. V prvním případě jde o historický fakt. Počítač si ho může vyhledat. Druhá otázka vyžaduje, aby počítač zkusil co nejlépe odhadnout záměry Vladimira Putina, osobnost Dmitrije Medvěděva a kauzální dynamiku ruské politické situace a spojil všechny tyto informace do podoby úsudku. Lidé to dělají v jednom kuse, to však neznamená, že to je snadné. Znamená to, že lidský mozek je úžasný – protože tento úkol je mimořádně obtížný. Přestože se počítače rozvíjejí závratnou rychlostí, předpovídání na úrovni superprognostiků je stále v nedohlednu. Ferrucci nepočítá s tím, že se někdy dočkáme v muzeu exponátu v podobě člověka za sklem s popiskem „subjektivní úsudek“.

Stroje se mohou zlepšit v „napodobování lidského úsudku“, a tedy i v předpovídání lidského chování, ale jak tvrdí Ferrucci, „napodobování a zvažování lidských významů je něco jiného než vytváření významů“. Této doméně budou vždy kralovat lidé.

Lidský úsudek bude v oblasti prognostiky postupně vytlačován stejně jako v dalších oborech – k velké nelibosti kancelářských pracovníků – ale také budeme čím dál tím častěji svědky syntézy. Jedním takovým příkladem jsou freestylové turnaje v šachu, při kterých soutěží týmy složené z lidí a superpočítačů. Lidští hráči těží ze silných stránek počítače, ale zároveň se jim je občas podaří přelstít. Výsledkem je kombinace, která může (občas) porazit lidi i stroje. Takže pohled „člověk versus stroj“ v tomto případě neplatí, protože kombinace Garriho Kasparova a Deep Blue může být mnohem silnější než čistě lidský nebo čistě strojový přístup.

Jako zastaralou chápe Ferrucci argumentaci autoritou, kvůli které je tolik debat o politice tak dětinských. „Postavím proti tvé polemice podle Paula Krugmana svou protipolemiku podle Nialla Fergusona a vyvrátím tvůj článek od Toma Friedmana blogem Breta Stephense.“ Ferrucci však na konci toho dlouhého tmavého tunelu vidí světlo. „Myslím, že bude čím dál podivnější“ naslouchat radám expertů, jejichž názory se odvíjejí pouze od jejich subjektivního úsudku. Lidské myšlení svazují psychologická úskalí. Tato skutečnost vešla v širší povědomí teprve v posledních necelých dvou dekádách. „Takže chci lidského experta spárovaného s počítačem, kombinaci, která překoná lidská kognitivní omezení a zkreslení.“14

Má-li Ferrucci pravdu – mám podezření, že ano – budeme v budoucnu potřebovat spojit počítačové předpovídání a subjektivní úsudek. Je tedy na čase, abychom obojí začali brát vážně.

KAPITOLA 2

ILUZE VĚDĚNÍ

Když dermatolog spatřil na pacientově ruce skvrny, pojal podezření a odebral vzorek kůže. Laboratorní rozbor potvrdil, že jde o bazocelulární karcinom. Pacient nepropadl panice. Byl to také lékař. Věděl, že tato forma rakoviny se šíří jen zřídka. Nechal si karcinom vyjmout a preventivně se objednal k vyhlášenému odborníkovi.

Odborník v pacientově pravé podpažní jamce neboli axile našel bulku. Jak dlouho tam už byla? To pacient nevěděl. Odborník řekl, že by ji měl vyjmout. Pacient souhlasil. Přece jen byl v rukou vyhlášeného lékaře. Když navrhl vyjmutí on, kdo by s ním mohl nesouhlasit? Stanovili datum zákroku.

Když anestetika vyprchala a pacient se probudil, překvapilo ho, že má celý hrudník omotaný obvazy. Odborník za ním hned dorazil. Tvářil se zachmuřeně. „Musím vám to říct na rovinu,“ začal. „Vaše axila je plná rakovinné tkáně. Snažil jsem se, jak jsem jen mohl, abych ji vyřízl, a vyjmul jsem pectoralis minor, ale život jsem vám tím pravděpodobně nezachránil.“1 Poslední věta byla jen chabým pokusem o zmírnění rány. Odborník pacientovi zcela jasně sdělil, že už mu nezbývá moc času.

„Chvíli se mi zdálo, že svět skončil,“ napsal později pacient. „Po krátké chvíli překvapení a šoku jsem se otočil na bok, co nejvíc to šlo, a bezostyšně jsem vzlykal. Zbytek dne si moc nepamatuju.“ Druhý den se probudil s jasnou myslí. „Připravil jsem si jednoduchý plán, jak strávím čas, který mi zbývá… Když jsem dopsal svůj plán, zalil mě zvláštní pocit klidu a potom jsem usnul.“ V následujících dnech se u pacienta vystřídali návštěvníci a snažili se mu poskytnout alespoň nějakou útěchu. Celé mu to však připadalo spíše trapné. „Brzy bylo jasné, že jsou v ještě větších rozpacích než já,“ napsal.2 Umíral. To bylo jisté. V takové situaci je nutné se uklidnit a udělat, co je nutné. Nemělo smysl naříkat.

K tomuto melancholickému okamžiku došlo v roce 1956, ale onen pacient, Archie Cochrane, nezemřel, což je velké štěstí, protože se stal velice uznávanou osobností v oblasti medicíny. Odborník se spletl. Cochrane neměl nevyléčitelnou rakovinu. Vlastně vůbec neměl rakovinu, jak zjistil patolog při rozboru tkáně odebrané při zákroku. Cochranea takto náhle uštědřená milost šokovala stejně jako rozsudek smrti. „Bylo mi sice řečeno, že patolog ještě neodevzdal výsledky rozboru,“ napsal o mnoho let později, „ale ani na okamžik jsem nepochyboval o chirurgových slovech.“3 V tom je ten problém. Cochrane nepochyboval o odborníkovi a odborník nepochyboval o svém úsudku, a proto ani jednoho z nich nenapadlo zvážit možnost špatné diagnózy a počkat na zprávu od patologa, než za životem Archieho Cochranea udělali tlustou čáru. Neměli bychom je však soudit příliš přísně. Taková je lidská povaha. Všichni jsme se někdy unáhlili při rozhodování a zdráhali se změnit názor. Neprozkoumáme-li, jakým způsobem tyto chyby děláme, budeme je dělat i nadále. Tato stagnace může trvat celé roky. Celý život. Dokonce i staletí, jak dokazuje dlouhá a žalostná historie lékařství.

SLEPCI A DUHA

O tom, že historie medicíny je „dlouhá“, není pochyb. Lidé se snaží uzdravit nemocné už od dob, kdy začali být nemocní. Proč ale „žalostná“? To není tak zjevné ani pro čtenáře obeznámené s dějinami lékařství, protože „většina dějin lékařství je překvapivě podivná“, jak podotkl britský lékař a autor Druin Burch.

„Poskytují nám jasné záznamy o postupech, na které se lidé spoléhali, ale o jejich úspěšnosti nenajdeme ani zmínku.“4 Dokázali starověcí egyptští lékaři pomocí obkladů z pštrosích vajec skutečně léčit fraktury lebky? A co „strážce královského konečníku“ ve starověké Mezopotámii? Opravdu udržoval královské konečníky v dobrém zdravotním stavu? A co pouštění žilou? Jeho regenerační účinky odpřísahli všichni od starověkých Řeků po lékaře George Washingtona, ale fungovalo vůbec? Klasické dějiny o těchto skutečnostech obvykle mlčí. Posoudíme-li však účinnost historických způsobů léčby moderními vědeckými postupy, téměř s hrůzou zjistíme, že většina z nich byla neúčinná, nebo dokonce škodlivá. V poměru k celým dějinám lékařství bylo ještě donedávna pro nemocného člověka často lepší vyhnout se lékařům, protože volný přirozený průběh nemoci byl bezpečnější než potenciální škody, které mohl napáchat doktor. Léčebné metody se navíc zdokonalovaly jen zřídka, nehledě na to, kolik času uplynulo. Když George Washington v roce 1799 onemocněl, jeho uznávaní lékaři mu vytrvale pouštěli žilou, podávali mu olovo, aby vyvolali průjem, vyvolávali zvracení a přikládáním rozžhavených pohárů dělali starému pánovi na kůži krvavé puchýře. Při pohledu na tuto zrůdnou kúru by uznale pokyvovali hlavou lékaři v Aténách za Aristotela, v Neronově Římě, středověké Paříži i alžbětínském Londýně.

Washington zemřel. Možná si řeknete, že takový výsledek by lékaře donutil k zamyšlení nad jejich metodami. Popravdě jim však Washingtonova smrt o jejich postupech prozradila pouze to, že nezabránily jeho úmrtí. Je možné, že mu léčba pomohla, ale ne dost na to, aby porazila nemoc, která ho připravila o život. Také je možné, že mu nepomohla vůbec, nebo že všechny ty procedury dokonce uspíšily Washingtonovu smrt. Pouhým pozorováním výsledku však nelze určit, který ze zmiňovaných závěrů je pravdivý. I při větším množství zjištění může být těžké nebo nemožné zjistit pravdu. V celé záležitosti je prostě zapojeno příliš mnoho faktorů, příliš mnoho možných vysvětlení, příliš mnoho neznámých. Mají-li lékaři tendence věřit, že procedury fungují – což přesně dělají, jinak by je nepředepisovali – veškerou mnohoznačnost budou pravděpodobně interpretovat ve prospěch závěru, že jejich terapie jsou účinné. K překonání předpojatosti jsou potřeba silné důkazy a přísnější experimenty než přístup typu „necháme pacienta krvácet a uvidíme, jestli se mu udělá lépe“.

Vezměte si například Galéna, lékaře římských císařů ve 2. století. Nikdo neovlivnil tolik generací lékařů tak jako on. Galénova díla byla nesporným zdrojem lékařských poznatků po více než tisíc let. „Jsem to já, a já jediný, kdo odhalil skutečnou cestu lékařství,“ napsal Galén se svou obvyklou skromností. Přesto však nikdy neprovedl nic, co by připomínalo moderní experiment. Proč by to dělal? Experimenty lidé dělají v případech, kdy si nejsou jistí pravdou. Galéna pravda nijak netrápila. Všechny výsledky potvrzovaly, že má pravdu, nehledě na to, jak sporné mohly důkazy připadat někomu méně znalému, než byl mistr. „Všichni, kdo pijí tento lék, se zotaví v krátké době, s výjimkou těch, kterým nepomáhá; všichni takoví zemřou,“ napsal. „Je tedy zjevné, že selhává pouze v případě nevyléčitelné nemoci.“5

Galén představuje extrémní příklad, ale je to přesně ten typ historické postavy, která se v dějinách lékařství objevuje pravidelně. Jsou to muži (vždy jsou to muži) silného přesvědčení a nezlomné důvěry ve vlastní úsudek. Prosazují léčby, vysvětlují jejich účinky ve smělých teoriích, své oponenty odsuzují jako šarlatány a mastičkáře a šíří své poznatky s horlivým zanícením. Tak to šlo od starověkých Řeků přes Galéna k Paracelsovi, k německému lékaři Samuelu Hahnemannovi a Američanovi Benjaminu Rushovi. Ve Spojených státech se v 19. století odehrávaly zarputilé bitvy mezi ortodoxními lékaři a armádou charismatických jedinců zastávajících zajímavé nové teorie. Jednou takovou byl například thomsonianismus, podle něhož většinu nemocí způsoboval nadbytek chladu v těle, nebo proktologické chirurgické zákroky Edwina Hartleyho Pratta, který stavěl na jednom zásadním poznatku – mírně přehnanými slovy jeho odpůrce šlo o to, že „konečník je středem veškerého bytí, obsahuje esenci života a provádí funkce obvykle připisované srdci a mozku“.6 Téměř veškerý střední proud i alternativní přístupy byly špatné. Mezi jejich procedury se řadily léčby pošetilé až nebezpečné. Někteří lékaři měli jisté obavy, ale většina dál nevzrušeně pokračovala v práci. Nejpříznačnějšími rysy medicíny byly i nadále ignorance a sebejistota. Jak postřehl chirurg a historik Ira Rutkow, lékaři, kteří horlivě diskutovali o výhodách různých léčebných postupů a teorií, byli „jako slepci dohadující se o barvách duhy“.7

Lék na tuto zhoubnou sebejistotu se málem objevil v roce 1747, když britský lodní lékař James Lind vzal dvanáct lékařů trpících kurdějemi, rozdělil je do dvojic a každé z nich předepsal jinou léčbu – ocet, mošt, vitriol, mořskou vodu, pastu z kůry a plody citrusů. Byl to experiment zrozený ze zoufalství. Kurděje pro námořníky na dlouhých výpravách představovaly smrtelnou hrozbu. V tomto případě nedokázali marnost léčby doktoři zamaskovat ani svým sebevědomím. Lind tedy šestkrát vystřelil do tmy – a jednou se trefil. Pár námořníků léčený citrusy se zotavil rychle. Navzdory rozšířenému přesvědčení však Lind nezvolal Heuréka a neodstartoval moderní éru experimentů. „Lind pokračoval způsobem, který nám připomíná dnešní postupy, ale do velké míry nechápal, co dělá,“ podotkl Druin Burch. „Vůbec se mu nepodařilo pochopit svůj vlastní experiment, takže ho výjimečné blahodárné účinky citronů a limet nakonec nepřesvědčily.“8 Po mnoho dalších let tedy námořníci dostávali kurděje a doktoři jim nadále předepisovali zbytečné léky. Myšlenka randomizovaných studií, pečlivého měření a zapojení statistiky se pořádně ujala teprve ve dvacátém století. Časopis Lancet se v roce 1921 ptal: „Je využití početních metod v oblasti medicíny triviální a zbytečnou intelektuální kratochvílí, jak někteří tvrdí, nebo je to důležitá fáze vývoje našeho umění, jak prohlašují jiní?“ Britský statistik Austin Bradford Hill časopisu citlivě vysvětlil, že správná je druhá varianta, a sestavil šablonu pro moderní lékařský výzkum. Uvedl, že rozdělíme-li pacienty identické ve všech ohledech do dvou skupin, které potom léčíme jinými způsoby, zjistíme rozdíly v účinku daných terapií. Zní to poměrně jednoduše, ale v praxi je to nemožné, protože neexistují dva identičtí jedinci, dokonce ani v případě jednovaječných dvojčat. Takový experiment tedy vždy zkomplikují rozdíly mezi zkoumanými osobami. Řešení spočívá ve statistice. Náhodné rozřazování lidí do té či oné skupiny znamená, že by se rozdíly mezi nimi měly vyrovnat, zúčastní-li se experimentu dostatečné množství lidí. Potom můžeme s velkou pravděpodobností vyvodit závěr, zda jsou různé druhy léčby účinnější než ostatní. Tato metoda není dokonalá. V našem zmateném světě dokonalost neexistuje. Je to však nesrovnatelně účinnější přístup než kroužek mudrlantů mnoucích si vousy na bradě.

Dnes nám to vše připadá až překvapivě samozřejmé. Randomizované kontrolované studie jsou dnes na denním pořádku. Tehdy však šlo o převrat, protože medicína do té doby nikdy nepostupovala vědecky. Občas se jí však podařilo vytěžit z plodů vědy, například z teorie o mikrobiálním původu nemocí a objevu rentgenu. Navíc se tvářila jako věda. Kralovali jí vzdělaní muži s působivými tituly, kteří prováděli případové studie a sdělovali jejich výsledky v přednáškách prošpikovaných latinou na vznešených univerzitách. Věda to však rozhodně nebyla.

Byla to kargokultická věda. Tento posměšný název vymyslel o mnoho let později fyzik Richard Feynman podle souvislosti s kargo kulty vzniklými po skončení druhé světové války po odchodu americké armády ze vzdálených ostrovů na jihu Tichého oceánu. Pro obyvatele ostrovů to znamenalo konec jediného kontaktu s vnějším světem. Letadla jim do té doby přivážela úžasné zboží. Obyvatelé ostrova chtěli další. Proto „postavili cosi podobné ranvejím, podél nich rozdělali ohně, stloukli dřevěnou boudu, do níž si sedl muž se dvěma kusy dřeva na hlavě, které měly zastoupit sluchátka. Z těch trčely bambusové tyčky napodobující antény – muž měl řídit letecký provoz. Domorodci pak čekali, až začnou přistávat letadla.“9 Ta se však nikdy nevrátila. Kargokultická věda tedy má navenek podobu vědy, ale nedostává se jí vědecké náplně.

Medicíně scházely pochyby. „Pochybnosti nejsou důvodem ke strachu,“ podotkl Feynman, „ale předmětem velmi vysoké hodnoty.“10 Právě ty pohánějí vědu kupředu.

Když vám vědec řekne, že nezná odpověď, postrádá vědění. Když vám řekne, že tuší, jak by to mohlo fungovat, není si tím jistý. Když si je hodně jistý tím, jak to bude fungovat, a řekne vám: „Vsadil bych cokoli, že přesně takhle to bude fungovat,“ stále má jisté pochyby. Chceme-li dosáhnout pokroku, je naprosto nezbytné, abychom si přiznali nevědomost a pochybnosti. Protože máme-li pochyby, hledáme nové myšlenky v nových směrech. Rychlost vědeckého vývoje není pouze rychlost, se kterou odkrýváte nové poznatky, ale především je to rychlost, se kterou přicházíte s novými věcmi na testování.11

Lékařství bylo nevědecké a stagnovalo tak dlouho, protože postrádalo pochyby a přísné vědecké postupy.

TESTOVÁNÍ MEDICÍNY

Tento příběh bohužel nekončí tím, že by se všichni lékaři najednou plácli do čela a nechali svá přesvědčení podrobit experimentálnímu testování. Myšlenka randomizovaných kontrolovaných studií se zaváděla bolestivě dlouho, a teprve po druhé světové válce došlo k prvním seriózním pokusům o testování. Přinesly skvělé výsledky. Lékaři a vědci zastávající modernizaci lékařství se však i nadále setkávali s nezájmem, nebo dokonce nepřátelstvím zdravotnického systému. „Příliš velká část toho, co se dělo ve jménu zdravotní péče, postrádala vědeckou validaci,“ stěžoval si Archie Cochrane na lékařství v 50. a 60. letech 20. století. Britský systém NHS (National Health Service) měl „příliš nízký zájem o prokazování a propagaci toho, co je účinné“. Lékaři a instituce pod jeho správou se nechtěli vzdát myšlenky, že pravdu mohou odhalit sami vlastním úsudkem, a proto pokračovali dál v tom, co do té doby dělali. Dělali to tak odjakživa a měli podporu uznávané organizace. Nepotřebovali vědecké ověřování. Prostě všechno věděli sami. Cochrane tímto přístupem pohrdal a označoval ho za „božský komplex“.

Když nemocnice zřídily jednotky koronární péče pro pacienty zotavující se po infarktech, Cochrane navrhl zavést randomizované testy, které by určily, zda nové jednotky přinášejí lepší výsledky než starý způsob rekonvalescence, při níž byl pacient poslán domů na sledování a měl dodržovat klid na lůžku. Lékaři najednou ucukli. Tvrdili, že koronární jednotky představují nejdokonalejší typ rekonvalescence a že odepírání nejlepší možné péče pacientům by bylo neetické. Cochrane však nebyl z těch, co se rychle vzdávají. Během druhé světové války v zajateckém táboře ošetřoval své spoluvězně, a musel tak často vzdorovat autoritám. Nedělalo mu problém čas od času hlasitě vynadat německým hlídkám, které obvykle dřív střílely, než myslely. Cochrane tedy spustil testování. Někteří pacienti (náhodně vybraní) byli posláni na koronární jednotky a jiní trávili rekonvalescenci doma v klidu na lůžku. V polovině testování se Cochrane setkal se skupinou kardiologů, kteří se předtím pokusili jeho experiment zastavit. Řekl jim, že má k dispozici předběžné výsledky. Zdůraznil, že rozdíl ve výsledcích mezi těmito dvěma typy rekonvalescence není statisticky významný, ale že se pacienti podle všeho o trochu lépe zotavují na koronární jednotce. „Neskutečně je to rozhořčilo a okamžitě začali naléhat: ,Archie,‘ řekli mi, ,vždycky jsme si mysleli, že postupuješ neeticky. Musíš ty testy okamžitě zarazit.‘“ Cochrane jim však následně prozradil, že je tak trochu oklamal. Prohodil výsledky. Domácí péče si naopak vedla o trochu lépe než koronární jednotky. „Nastalo hrobové ticho. Bylo mi z toho zle, protože to přece jen byli moji kolegové.“

Nezvykle vysoká míra srdečních onemocnění u vězňů přitáhla Cochranovu pozornost k justičnímu systému, kde se u dozorců, soudců a ostatních zástupců justice setkal se stejným přístupem. Lidé nepochopili, že jedinou alternativou ke kontrolovanému experimentu (který přináší skutečné poznatky) je nekontrolovaný experiment, který však vytváří pouhou iluzi poznání. Cochrane zmínil „rychlý, prudký, šokový“ přístup kabinetu Margaret Thatcherové k mladým delikventům, který zahrnoval krátké uvěznění ve velice přísných věznicích řízených tvrdými pravidly. Fungoval tento přístup? Vláda ho prostě zavedla do justičního systému a účinnost tohoto opatření tedy nešlo posoudit. Kdyby zavedli danou politiku a došlo by ke snížení zločinnosti, mohlo by to znamenat, že opatření funguje. Nebo se zločinnost mohla snížit ze sta dalších důvodů. Nárůst zločinnosti by zase poukázal na to, že opatření je neúčinné, nebo dokonce škodlivé. Nebo by to mohlo znamenat, že by zločinnost mohla narůst ještě víc, ale díky prospěšným účinkům zavedené politiky se tak nestalo. Politici by samozřejmě tvrdili každý něco jiného. Ti u moci by prohlásili, že opatření funguje; jejich oponenti by řekli, že selhalo. Pravdu by však neznal nikdo. Politici by byli opět jen slepci dohadující se o barvách duhy. Kdyby vláda podrobila své opatření „randomizované kontrolované studii, dnes bychom mohli znát jeho skutečný přínos a posunout se v myšlení zas o kus dál“, podotkl Cochrane. Vláda nic takového však neudělala. Prostě jen předpokládala, že její opatření bude fungovat podle očekávání. Šlo o stejnou toxickou směs ignorance a sebejistoty, která po tisicíletí udržovala lékařství v dobách temna.

Cochranovo rozhořčení je v jeho autobiografii hmatatelné. Proč lidé nedokázali pochopit, že samotná intuice nestačí pro usuzování spolehlivých závěrů? Bylo to „matoucí“.

Když se však tento skeptický vědec od uznávaného lékaře dozvěděl, že jeho tělo je prolezlé rakovinou a že by se měl připravit na smrt, Archie Cochrane se s tím odevzdaně smířil. Nepomyslel si: „To je pouze subjektivní úsudek jednoho muže. Mohl se splést, a proto si počkám na zprávu od patologa. Proč mi vlastně chirurg vyřízl sval předtím, než se k němu dostaly výsledky rozboru?“12 Cochrane lékařův závěr přijal jako fakt a připravil se na smrt.

Máme tedy před sebou dvě hádanky. Nejprve tu máme Cochraneův skromný názor, že k vyvozování závěrů potřebujeme mnohem více než intuici. To je naprosto zjevná pravda. Proč se to ostatní tak zarputile bránili přijmout? Proč konkrétně zmiňovaného odborníka na rakovinu nenapadlo počkat na zprávu od patologa, než vyřízl z Cochranova těla kus masa? A pak je tu záhada týkající se samotného Cochrana. Proč se ukvapil ve svém úsudku o tom, že má smrtelnou rakovinu, právě člověk, který zdůrazňoval, jak je důležité úsudek neuspěchat?

PŘEMÝŠLENÍ O MYŠLENÍ

Je přirozené ztotožňovat své myšlení s myšlenkami, obrazy, plány a pocity proplouvajícími naším vědomím. S čím jiným taky? Zeptám-li se: „Proč jste si koupili to auto?“, můžete začít jmenovat důvody: „Nemá moc najeto. Pěkný styl. Skvělá cena.“ Své myšlenky však můžete sdílet jen pomocí introspekce – tedy tak, že pozornost obrátíte do svého nitra a prozkoumáte obsah své mysli. Introspekce může zachytit pouze zlomeček komplexních procesů vířících vaší hlavou, které stojí za vašimi rozhodnutími.

Moderní psychologové při popisu myšlenkových a rozhodovacích procesů často používají model dělící náš duševní vesmír na dvě oblasti. Systém 2 je všem dobře známá říše vědomého myšlení. Systém 1 je pro nás z největší části zcela cizí. Je to říše automatických percepčních a kognitivních operací – například takových, které právě teď provozujete, abyste proměnili vytištěná písmenka této knihy ve smysluplné věty, nebo když držíte knihu a přitom se natáhnete pro sklenici, abyste se napili. O těchto bleskově rychlých procesech nemáme ponětí, ale nemohli bychom bez nich fungovat. Byli bychom vyřízení.

Očíslování těchto dvou systémů není libovolné. Systém 1 je na prvním místě. Je rychlý a neustále běží na pozadí. Zeptá-li se někdo na otázku a vy okamžitě znáte odpověď, vyskočila ze Systému 1. Systém 2 má na starost přezkoumání této odpovědi. Obstála u přezkoumání? Je podložená důkazy? Tento proces zabírá čas a úsilí, což je důvod, proč rozhodování standardně probíhá takto. Systém 1 nejprve poskytne odpověď, a teprve potom se může zapojit Systém 2 tím, že prozkoumá, co mu předložil Systém 1. To, jestli se Systém 2 vůbec zapojí, je už jiná věc.

Zkuste odpovědět na následující otázku. „Pálka a míč dohromady stojí 110 korun. Pálka stojí o sto korun více než míč. Kolik stojí míč?“ Jste-li jako většina lidí, která kdy tuto slavnou otázku četla, okamžitě vás napadla odpověd: „Deset korun.“ Nemuseli jste se důkladně zamýšlet, abyste na to přišli. Nic jste nepočítali. Odpověď se vám prostě zjevila v hlavě. Za to můžete poděkovat Systému 1. Rychlé a snadné řešení bez úsilí.

Ale je odpověď „deset korun“ správná? Poctivě se nad otázkou zamyslete.

Pravděpodobně jste si uvědomili pár věcí. Za prvé, vědomé myšlení je náročné. Chcete-li důkladně promyslet problém, potřebujete se dlouze soustředit a v porovnání s okamžitým úsudkem při prvním pohledu to trvá celou věčnost. Za druhé, odpověď „deset korun“ je špatná. Zdá se být správná. Ale je špatná. Je dokonce očividně špatná, když se nad ní zamyslíte.

Otázka s pálkou a míčem tvoří pouze jednu položku důmyslného psychologického nástroje měření, testu kognitivní reflexe, který prokázal, že většina lidí – včetně velmi chytrých lidí – se nad věcmi příliš nezamýšlí. Přečtou si otázku, pomyslí si „deset korun“ a bez důkladnějšího promýšlení napíšou „deset korun“ jako konečnou odpověď. Z toho vyplývá, že svou chybu nikdy neobjeví a nenapadne je správná odpověď (pět korun). Takové je běžné lidské chování. Když máme silné tušení, uposlechneme ho. Systém 1 se řídí primitivní logikou – mám-li pocit, že je to pravda, pak je to pravda. V paleolitu, v době, kdy se náš mozek vyvíjel, takové rozhodování nebylo na škodu. Sbírání a zkoumání důkazů může být nejlepším způsobem, jak sestavit přesné odpovědi, ale lovec-sběrač, který se raději zamyslí nad statistikou lvů, než se rozhodne dělat si starosti ohledně stínu ve vysoké trávě, pravděpodobně nebude žít dost dlouho na to, aby předal své geny zaměřené na co nejvyšší přesnost další generaci. Pohotový úsudek je občas nepostradatelný. Jak tvrdí Daniel Kahneman: „Systém 1 je navržen tak, aby vyvozoval závěry na základě nízkého počtu důkazů.“13

Co tedy s tím stínem ve vysoké trávě? Měli byste si dělat starosti? Viděli jste snad někdy lva vyskočit z trávy a uchvátit někoho do spárů? Jestliže si tuto vzpomínku vybavíte snadno – něco takového lidé nezapomínají – dojdete k závěru, že útoky lvů jsou běžné. Potom si začnete dělat starosti. Kdybychom tento proces chtěli provést vědomě, připadalo by nám to těžkopádné, pomalé a pracné; to vše se však může odehrát čistě v Systému 1, a to automaticky, rychle a během pár desetin vteřiny. Zahlédnete stín. Prásk! Vystraší vás a dáte se do běhu. Jde o „heuristiku dostupnosti“, jednu z mnoha operací – neboli heuristik – probíhajících v Systému 1, které objevil Daniel Kahneman, jeho spolupracovník Amos Tversky a další vědci v rychle se rozvíjející oblasti zkoumání úsudku a volby.

Charakteristickým rysem intuitivního úsudku je jeho necitlivost vůči kvalitě důkazů, na jejichž základě vzniká. Musí to tak být. Systém 1 může vyvozovat silné závěry bleskovou rychlostí pouze za předpokladu, že se nikdy nezastaví, aby ověřil vhodnost nebo správnost důkazů nebo aby se porozhlédl po jiných. Musí dostupné důkazy brát jako spolehlivé a dostatečné. Tyto nevyslovené domněnky jsou pro Systém 1 tak důležité, že jim Kahneman přiřadil těžkopádný, ale zvláštním způsobem zapamatovatelný název: WYSIATI (What You See Is All There Is – co vidíš, je všechno, co je).14

Systém 1 si samozřejmě nemůže odvodit cokoli, co se mu zachce. Lidský mozek vyžaduje řád. Svět musí dávat smysl, což znamená, že musíme být schopni vysvětlit, co vidíme a na co myslíme. Obvykle toho schopni jsme – protože jsme kreativní konfabulátoři přednastavení k vymýšlení příběhů, které světu propůjčují soudržnost.

Představte si, že sedíte u stolu v laboratoři a prohlížíte si řadu obrázků. Vyberete si jeden z nich – obrázek lopaty. Proč ukazujete právě na něj? Bez dalších informací na takovou otázku pochopitelně nemůžete odpovědět. Kdybyste však u toho stolu skutečně seděli, ukázali na obrázek lopaty, říct prostě jen: „Nevím,“ by bylo o dost těžší, než si možná myslíte. Od příčetných lidí se očekává, že své činy dokážou rozumně odůvodnit. Je nepříjemné říct ostatním, zejména neurovědcům v bílých pláštích: „Nevím, prostě na něj ukazuju.“

Michael Gazzaniga ve svém opěvovaném výzkumu naplánoval bizarní situaci, při níž duševně zdraví lidé skutečně netušili, proč dělají to, co dělají. Zkoumal pacienty s „rozpůleným mozkem“ – tedy osoby, jejichž levá hemisféra mozku nemohla komunikovat s tou pravou, protože spojení mezi nimi (corpus callosum) bylo chirurgicky odstraněno (v minulosti se tímto zákrokem řešila těžká epilepsie). Tito jedinci jsou pozoruhodně normální, ale jejich stav umožňuje výzkumníkům komunikovat izolovaně s jednou nebo druhou polovinou mozku – tak, že jim ukážou obraz v levé nebo pravé části zorného pole. Ke komunikaci s druhou hemisférou tak nemůže dojít. Je to jako mluvit s dvěma různými lidmi. V tomto případě ukázali levé části zorného pole (která komunikuje s pravou hemisférou) obrázek sněhové bouře. Poté vědci zkoumanou osobu vyzvali, aby ukázala na obrázek, který se vztahoval k tomu předchozímu. Muž tedy logicky ukázal na lopatu. V pravé části zorného pole (která komunikuje s levou hemisférou) byl obrázek slepičího pařátu – potom se muže zeptali, proč ukazuje na lopatu. Levá hemisféra neměla tušení. Muž však neřekl: „Nevím.“ Místo toho si vymyslel příběh: „To je přece jasné,“ odpověděl jeden z pacientů. „Slepičí pařát je spojený se slepicí a lopatu potřebujete k uklizení kurníku.“15

Tato nutkavá potřeba vysvětlovat vyvstává s mechanickou pravidelností, kdykoliv se uzavře akciový trh a některý z novinářů prohlásí něco ve stylu: „Index Dow Jones vzrostl o 95 bodů po uvedení zprávy, která…“ Po rychlém ověření často zjistíme, že zpráva, která údajně povzbudila cenu, vyšla až po daném nárůstu. K tomuto naprosto základnímu ověřování však dochází málokdy. Velice ojediněle se stává, že novinář uvede: „Ke zvýšení ceny na trhu došlo z jakéhokoli ze sta možných důvodů, nebo díky jejich kombinaci. To nikdo nemůže vědět s jistotou.“ Novinář však místo toho vyčaruje uvěřitelný příběh z jakýchkoli dostupných materiálů, jako pacient s rozděleným mozkem, který netuší, proč ukazuje na obrázek lopaty.

Touha vysvětlovat je z největší části dobrá věc. Je to síla pohánějící všechno lidské úsilí pochopit realitu. Problém tkví v tom, že příliš rychle přecházíme od zmatení a nejistoty („Netuším, proč moje ruka ukazuje na obrázek lopaty“) k jasným a sebejistým závěrům („No, to je přece jasné“), aniž bychom se mezitím zamysleli („Toto je jedno možné vysvětlení, ale existují i další“).

Když v roce 2011 došlo v Oslu, hlavním městě Norska, k výbuchu nálože v autě, který zabil osm lidí a poranil více než dvě stě dalších, prvotní reakcí každého byl šok. Stalo se to přece v Oslu, v jednom z nejpokojnějších míst na světě. Internet i televizní zprávy zaplavila smršť spekulací. Určitě to udělali radikální islamisté. Ta nálož měla zabít co nejvíc lidí. Auto navíc parkovalo před kancelářskou budovou, ve které pracuje předseda vlády. Určitě to udělali islamisté. Stejně jako při bombových útocích v Londýně, Madridu a na Bali. Stejně jako 11. září. Lidé okamžitě začali na Googlu hledat informace, které by jejich domněnky podpořily. Uspěli. Norští vojáci slouží v Afghánistánu v rámci mise NATO. Norsko má potíže s integrací muslimské komunity. O týden dříve byl radikální muslimský kazatel obviněn z podněcování k nenávisti. Potom se objevila zpráva, že krátce po bombovém útoku došlo k ještě hrůznějšímu zločinu – na letním dětském táboře organizovaném vládnoucí labouristickou stranou. Všechno do sebe dokonale zapadalo. Útoky koordinovali islamističtí teroristé. O tom nemohlo být pochyb. Bylo nutné zjistit, jestli to byli teroristé z domácí buňky, nebo zda byli napojení na Al-Káidu, ale bylo naprosto zjevné, že zločiny spáchali muslimští extremisté.

Nakonec se ukázalo, že za zločiny stál jediný pachatel. Jmenuje se Anders Breivik. Není muslim. Nenávidí muslimy. Breivikovy útoky byly namířeny na vládu, která podle něj zradila Norsko prosazováním multikulturních politických opatření. Po Breivikově zatčení mnoho lidí obvinilo z islamofobie ty, kteří se unáhlili ve svém soudu, a to oprávněně, protože někteří z nich na příležitost k obvinění muslimů obecně čekali až příliš dychtivě. Ale vzhledem k nedostatku faktů v té době a množství ohavných teroristických útoků v předcházejících deseti letech bylo logické podezřívat islamistické teroristy. Vědec by to nazval „přijatelnou hypotézou“. Vědec by však k takové hypotéze přistupoval úplně jinak.

Vědci mají stejně jako všichni ostatní intuici. Díky předtuchám a náhlým zábleskům vhledu – pocitu, že něco je pravda, přestože to nemůžete prokázat – došlo k nespočtu převratných objevů. Provázanost Systému 1 a Systému 2 může být velice nenápadná a kreativní. Vědci jsou však vycvičeni k tomu, aby byli opatrní. Vědí, že musejí zvážit i alternativní metody, nehledě na to, jak lákavá je možnost stanovit hýčkanou hypotézu jako Pravdu. Musejí také seriózně zvážit možnost, že jejich prvotní tušení je špatné. Ve světě vědy často nejlépe prokáže pravdivost hypotézy neúspěšný experiment navržený k jejímu vyvrácení. Vědci musejí být schopni zodpovědět otázku: „Co by mě přesvědčilo o tom, že se mýlím?“ Jestliže to nedokážou, je to známka toho, že začali příliš lpět na svých dojmech.

Klíčem jsou pochybnosti. Vědci mohou stejně jako kdokoli jiný pojmout pocit, že znají Pravdu. Ale vědí také, že musejí dát své pocity stranou a nahradit je pečlivě zváženými úrovněmi pochyb – pochyb, které mohou rozptýlit (nikdy však zcela) lepšími důkazy z lepších studií.

Tato vědecká opatrnost odporuje samotné lidské povaze. Jak odhalily spekulace po útocích v Oslu, je pro nás nejpřirozenější sáhnout hned po prvním přijatelném vysvětlení a spokojeně začít hromadit podpůrné důkazy bez ověřování jejich spolehlivosti. Tomuto jevu psychologové říkají konfirmační zkreslení. Jen zřídkakdy hledáme důkazy, které by zcela popřely naše první vysvětlení. Když nám je někdo strčí pod nos, rázem se z nás stanou horliví skeptici – začneme hledat i ty nejchabější důvody, díky kterým bychom mohli dané důkazy bagatelizovat nebo zcela odhodit stranou.16 Vzpomeňte si na Galénovu povznesenou jistotu, že jeho zázračná terapie vyléčila všechny kromě nevyléčitelných případů, které zemřely. Šlo o čiré konfirmační zkreslení. „Uzdraví-li se pacient, dokazuje to, že moje léčba funguje. Když pacient zemře, neznamená to nic.“

Je to sice dost chabý způsob, jak postavit přesný mentální model komplikovaného světa, ale je to úžasný způsob uspokojení touhy mozku po řádu, protože stojí na úhledných vysvětleních bez nedotažených drobností. Všechno je jasné, konzistentní a ustálené. Skutečnost, že do sebe všechno zapadá, nám dodává jistotu, že známe pravdu. „Je rozumné brát přiznání nejistoty vážně,“ podotkl Daniel Kahneman, „ale projevy vysoké důvěry vám většinou říkají, že jedinec ve své mysli vytvořil koherentní příběh, ne nutně, že ten příběh je pravdivý.“17

BAIT AND SWITCH

Když uznávaný chirurg rozřízl podpažní jamku Archieho Cochrana, naskytl se mu pohled na tkáň, která mu připadala prolezlá rakovinou. Byla to rakovina? Vše nasvědčovalo tomu, že ano. Pacient měl v podpažní jamce bulku. Karcinom na ruce. Cochrane se navíc před lety podílel na výzkumu, při němž byl vystaven RTG záření, a právě proto ho první lékař odkázal na odborníka. Všechno to do sebe zapadalo. Byla to rakovina. O tom nebylo pochyb. Nebylo nutné čekat na zprávu od patologa. Chirurg mohl rovnou přikročit k vyříznutí svalu a informovat pacienta, že už mu nezbývá moc času.

Skeptické obranné mechanismy Archieho Cochrana se zhroutily, protože Cochrane na intuitivní úrovni přijal chirurgův příběh jako tak přesvědčivý, jak jej vnímal sám lékař. V tu chvíli se do situace pravděpodobně zapojil i další mentální proces. Formálně se tento jev nazývá substituce atributů, ale já mu říkám „bait and switch“, tedy „nalákat a zaměnit“. Když před sebou máme těžkou otázku, často ji podloudně nahradíme otázkou jednodušší. „Měl bych si dělat starosti kvůli tomu stínu ve vysoké trávě?“ je těžká otázka. Bez dalších informací může být nezodpověditelná. Tak si ji nahradíme jednodušší otázkou: „Pamatuju si, že by z vysoké trávy na někoho zaútočil lev?“ Tato otázka zastoupí původní otázku, a je-li odpověď na druhou otázku „ano“, pak tato odpověď platí i pro první otázku.

Heuristika dostupnosti – jako všechny Kahnemanovy heuristiky – je tedy v zásadě manévr na základě substituce atributů. Ta patří stejně jako heuristika dostupnosti k nevědomým operacím Systému 1.18

Operace naší mysli si samozřejmě někdy uvědomujeme. Zeptá-li se nás někdo na názor na změnu klimatu, můžeme říct: „Nemám žádné vzdělání v oboru klimatologie a nečetl jsem k tomuto tématu žádné vědecké publikace. Kdybych se pokusil otázku zodpovědět na základě toho, co vím, byl by to nesmysl. V tomto ohledu mohou fundovaně odpovědět klimatologové.“ Proto nahradím „Myslí si většina klimatologů, že dochází ke změně klimatu?“ za „Dochází ke změně klimatu?“. Když se běžný člověk od předního onkologa dozví, že umírá na rakovinu, pravděpodobně nevědomě zapojí stejnou substituci atributů a přijme lékařovy informace jako pravdu.

Archie Cochrane však nebyl běžný člověk. Byl to významný lékař. Věděl, že zpráva od patologa ještě nedorazila. Sám věděl lépe než kdokoli jiný, že lékaři jsou si sami sebou až příliš jistí a že jejich „božský komplex“ může zapříčinit strašlivé chyby. Přesto okamžitě přijal slova odborníka za naprostou a jedinou pravdu. Předpokládám, že Cochrane totiž nevědomě nahradil formulaci „Je toto člověk, který dokáže poznat, jestli mám rakovinu?“ za otázku „Mám rakovinu?“. Odpověď byla: „Samozřejmě! Je to špičkový onkolog. Na vlastní oči viděl rakovinnou tkáň. Je to přesně ten člověk, který pozná, že mám rakovinu.“ Cochrane se tedy smířil se svým osudem.

Tvrdím-li, že lidé se často ve svých soudech ukvapují, neříkám samozřejmě nic šokujícího. Ví to každý, kdo strávil nějakou dobu v přítomnosti lidí. To je tedy jasné. Víme, že než vyvodíme pevný závěr, měli bychom se zastavit a zamyslet. Máme-li však před sebou problém a na mysli nám okamžitě vytane zdánlivě rozumné řešení, obejdeme Systém 2 a prohlásíme: „Odpověď je deset korun.“ Nikdo z nás vůči tomu není imunní, dokonce ani skeptici jako Archie Cochrane.

Tento automatický režim přemýšlení, který nevyžaduje téměř žádné úsilí, bochom mohli nazvat „výchozím nastavením“, ale to by nebylo tak úplně správné. „Výchozí“ naznačuje, že můžeme přepnout vypínač a vybrat jiný režim. To však nemůžeme. Ať se nám to líbí, nebo ne, operace Systému 1 bez přestávky bzučí pod bublajícím tokem vědomí.

Existuje lepší metafora zahrnující zrak. Ve chvíli, kdy vstaneme a pohlédneme za špičku nosu, náš mozek se zaplaví obrazy a zvuky a dojde k aktivaci Systému 1. Tato perspektiva je subjektivní a jedinečná pro každého z nás. Pouze vy vidíte svět zpoza špičky svého nosu. Budeme ji tedy nazývat „pohled zpoza špičky nosu“.

INTUITIVNÍ A ANALYTICKÉ

Přestože pohled zpoza špičky nosu není zrovna dokonalý, neměli byste ho úplně zavrhovat.

V populárně naučných knihách se často setkáme s rozdělením na intuitivní a analytické myšlení a následně s radou, který typ myšlení si máme vybrat jako spolehlivého průvodce životem. Osobně využívám spíše analytické myšlení, ale rozdělení na intuici a analýzu je opět nesprávné. Volba nespočívá v buď/anebo, nýbrž v zapojení obou typů myšlení do situací, které se různě vyvíjejí. Tento závěr nikoho asi nenadchne tak jako jednoduchá rada spočívající ve volbě jedné nebo druhé cesty. Má však velkou výhodu – je pravdivý, jak dnes začínají chápat i vědci zabývající se některým z uvedených dvou pohledů.

Když Daniel Kahneman s Amosem Tverskym dokumentovali nedostatky, jiný psycholog, Gary Klein, zkoumal rozhodnutí u odborníků, jako jsou například velitelé hasičů, a objevil bleskové úsudky, které fungují překvapivě dobře. Jeden z velitelů vyprávěl Kleinovi, jak zasahoval při běžném požáru kuchyně a poručil svým mužům, aby se postavili do obývacího pokoje a hasili plameny odtamtud. Požár nejprve ustal, ale potom se znovu silně rozhořel. Velitele to zmátlo. Všiml si také, že v obývacím pokoji bylo nezvykle horko vzhledem k rozsahu požáru v kuchyni. Proč tam bylo ticho? Požár způsobující takový žár by měl dělat větší hluk. Na velitele padl neurčitý pocit úzkosti. Přikázal svým mužům opustit dům. Ve chvíli, kdy hasiči vyšli na ulici, podlaha v obývacím pokoji se zřítila – protože zdroj požáru se nenacházel v kuchyni, ale v suterénu. Jak velitel poznal, že jsou ve velkém nebezpečí? Řekl Kleinovi, že šlo o jakýsi mimosmyslový vjem. Tímto vysvětlením se ovšem pouze pokoušel sám před sebou zakrýt fakt, že nevěděl, jak to poznal. Prostě to poznal – což je charakteristický rys úsudku na základě intuice.

Kahnemanovy a Kleinovy závěry o bleskových úsudcích se lišily tak diametrálně, že se ti dva mohli postavit proti sobě a zahájit kritickou polemiku. Jelikož však jde o skutečné vědce, rozhodli se záhadu vyřešit společně. „Shodneme se na většině záležitostí, které jsou opravdu důležité,“ uvedli v závěru publikace z roku 2009.19

Na podobných případech úspěšného využití intuice není nic mytického. Jde o rozpoznávání vzorů. Díky výcviku nebo zkušenostem dokážou lidé zakódovat hluboko do své paměti vzory v obrovském množství a do neskutečných podrobností – jak je tomu například u oněch odhadovaných 50–100 tisíc šachových tahů uložených v repertoáru nejlepších šachistů.20 Nezapadá-li něco do vzorce – například požár kuchyně vytvářející větší žár, než je obvyklé – kompetentní expert to vycítí okamžitě. Jak ale dokazují případy, kdy někdo objeví ve spáleném toastu nebo na plesnivé zdi podobiznu Panny Marie, naše schopnost rozeznávat vzory má i odvrácenou stranu – náchylnost k nepravým vjemům. Ta společně s mnoha dalšími způsoby, jakými náš pohled zpoza špičky nosu vytváří vjemy jasné, přesvědčivé, a především falešné, znamená, že intuice může stejně působivě selhat jako i uspět.

Intuice vytváří bludy nebo vhled podle toho, zda pracujete ve světě plném relevantních podnětů, které dokážete podvědomě uložit pro použití v budoucnu. „Je například velice pravděpodobné, že známky blížícího se zřícení budovy se projeví brzy; podobně se u kojence brzy projeví symptomy infekce,“ napsali Kahneman a Klein. „Na druhou stranu je nepravděpodobné, že by existovaly veřejně dostupné informace, na jejichž základě by bylo možné předpovědět budoucí vývoj konkrétních akcií. Kdyby takové informace existovaly, cena akcií by tento stav už nějakou dobu odrážela. Proto máme pádnější důvod důvěřovat spíše intuici zkušeného velitele hasičů, jde-li o stabilitu budovy, nebo intuici zdravotní sestry v případě kojence, než intuici makléře.“21 Relevantní podněty se učíme na základě příležitostí a vlastního úsilí. Občas se je naučíme snadno. „Dítě nepotřebuje tisíc příkladů, aby se naučilo rozeznávat psy od koček.“ Jiné vzory se ovládají mnohem hůře, jako v případě 50–100 tisíc šachových tahů, které podle odhadu vyžadují deset tisíc hodin nácviku. „Bez těchto příležitostí k učení může k úspěšnému využití intuice dojít pouze díky šťastné náhodě nebo zázraku,“ shodují se Kahneman a Klein, „a my v zázraky nevěříme.“22

Má to však jeden háček. Jak podotkli Kahneman a Klein, často je těžké poznat, zda máme dostatek relevantních podnětů pro úspěšné využití intuice. A dokonce i v případech, kdy je zjevně máme, je vhodné postupovat opatrně. „Často nedokážu určité rozhodnutí vysvětlit, pouze mi připadá správné; a zdá se mi, že moje intuice se častěji nemýlí, než mýlí,“ poznamenal norský génius Magnus Carlsen, mistr světa v šachu s nejvyšším hodnocením v historii. „Když se zamýšlím nad tahem déle než hodinu, obvykle se zaseknu ve smyčce a pravděpodobně nevymyslím nic užitečného. Obvykle vím, co mám dělat, po 10 vteřinách. Potom už jen plánovaný tah ověřuji.“23 Carlsen svou intuici po právu chová v úctě, navíc ji ale také často „překontrolovává“, protože ví, že ho občas může zradit a že vědomé myšlení zlepšuje jeho úsudek.

Takový postup je vynikající. Pohled zpoza špičky nosu může dělat hotové zázraky, ale může se taky šeredně mýlit. Máte-li tedy čas přemýšlet před důležitým rozhodnutím, udělejte to – a připravte se na možnost, že díky tomu o něco později vyvrátíte zdánlivou pravdu.

Je těžké polemizovat o radě, která nám připadá stejně kontroverzní jako rady z koláčků štěstí. Iluze z pohledu zpoza špičky nosu jsou často tak přesvědčivé, že tuto radu zamítneme a následujeme instinkt. Zamyslete se například nad předpovědí Peggy Noonanové – sloupkařky New York Journal a bývalé autorky proslovů pro Ronalda Reagana – pronesenou den před prezidentskými volbami v roce 2012. Noonanová prohlásila, že zvítězí Romney. Její závěr se odvíjel od velmi vysoké účasti na Romneyho veřejných shromážděních. „Kandidát působí spokojeně a vděčně,“ poznamenala Noonanová. Někdo, kdo se jednoho z takových shromáždění zúčastnil, jí vyprávěl o „intenzivních a radostných pocitech převládajících v davu přítomných“. Noonanová došla k závěru, že když to sečtete, dostanete „správné vibrace“. Z vibrací Peggy Noonanové si můžeme utahovat velice snadno. Kdo z nás však nikdy necítil s naprostou a falešnou jistotou, že volby nebo jiná událost dopadnou tak či onak, protože nám to napovídala intuice? Možná jste nemluvili o „správných vibracích“, ale váš myšlenkový pochod byl úplně stejný.24

Taková je moc pohledu zpoza špičky nosu. Je tak přesvědčivý, že lékaři po tisíce let nepochybovali o svých názorech, což ve výsledku vedlo ke zbytečnému utrpení obrovského množství lidí. Jejich obor se začal doopravdy rozvíjet teprve od chvíle, kdy lékaři uznali, že pohled zpoza špičky nosu nestačí k posouzení úspěšnosti léčby. Předpovídání ve 21. století až příliš často velice nápadně připomíná lékařství v 19. století. Existují teorie, tvrzení a argumenty. Máme však nedostatek dat na základě experimentů a jakýchkoli jiných vědeckých dat, a proto víme o dost méně, než si většina lidí uvědomuje. A platíme za to. Přestože špatné předpovědi ojediněle vedou k újmě tak evidentní jako v případě špatného lékařství, nenápadně nás vedou ke špatným rozhodnutím a jejich následkům – včetně ekonomických ztrát, promarněných příležitostí, zbytečného utrpení a dokonce i válek a smrti.

Lékaři však naštěstí dnes vědí, jaký lék zabírá na tento neduh. Je jím polévková lžíce pochybností.

KAPITOLA 3

ZAPISOVÁNÍ SKÓRE

Když se lékaři o sobě konečně naučili pochybovat, začali účinnost léčebných postupů vědecky ověřovat pomocí randomizovaných kontrolovaných studií. Zavedení přísného měření do oblasti předpovídání nám může připadat snazší – stačí přece shromáždit předpovědi, posoudit jejich přesnost a přidat k nim číselné hodnocení. To je všechno. Hned bychom se tak dozvěděli, jak dobrý je ve skutečnosti Tom Friedman. Tak jednoduché to však není ani zdaleka. Vzpomeňte si na předpověď, kterou sestavil v roce 2007 Steve Ballmer, tehdejší ředitel Microsoftu: „Je naprosto vyloučené, aby iPhone získal jakýkoli výraznější podíl na trhu. Naprosto vyloučené.“

Ballmerova předpověď si získala nechvalnou proslulost. Zkuste vygooglovat hesla „Ballmer“, „nejhorší předpovědi“ a „technologie“. Nebo si to zkuste „vybingovat“, jak by pravděpodobně upřednostnil sám Ballmer. Zjistíte, že jeho předpověď zaujímá přední pozice v prognostických síních hanby. Společnost mu v nich dělají klasické výroky, například ten pronesený prezidentem Digital Equipment Corporation v roce 1977: „Neexistuje důvod, proč by někdo chtěl mít doma počítač.“ Ballmerova předpověď je stejně pozoruhodně špatná. Jak podotkl autor článku „Deset nejhorších technologických prognóz v historii“ v roce 2013: „iPhone zabírá 42% podíl na americkém trhu se smartphony a 13,1% podíl na celosvětovém trhu.“1 To zní jako poměrně „výraznější podíl“. Jak uvedl jiný novinář, když Ballmer ohlásil svůj odchod z Microsoftu v roce 2013: „iPhone dnes vytváří větší obrat než celý Microsoft.“2

Podívejme se však na Ballmerovu předpověď podrobněji. Klíčovým slovem v ní je „výraznější podíl na trhu“. Podle jakých kritérií se posuzuje podíl jako „výrazný“? To Ballmer neuvedl. O jakém trhu mluvil? O severoamerickém? O světovém? A na jakém trhu? Se smartphony, nebo s mobilními telefony obecně? Všechny tyto nezodpovězené otázky se kumulují do velkého problému. Chceme-li zjistit, co při předpovídání funguje nebo nefunguje, musíme posuzovat předpovědi. Nemůžeme však hádat, co je vlastně předpověď – to musíme vědět. Nemůžeme si dovolit žádné nejednoznačnosti ohledně toho, zda je předpověď přesná nebo ne. Ballmerova předpověď je nejednoznačná. Jistě, vypadá, chybně. Působí chybně. Je samozřejmě zjevné, že je chybná. Je však chybná nade všechnu pochybnost?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Superprognózy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.