Poplach

v slepičím rajónu

napsal Luboš Pavel

nakreslila Radka Snížková

Copyright © Luboš Pavel, 2016

Illustrations Copyright © Radka Snížková, 2016

www.lubospavel.cz

ISBN 978-80-88209-01-0 (epub)

ISBN 978-80-88209-00-3 (pdf)

ISBN 978-80-88209-02-7 (mobi)

Obsah

1. Pustá zahrada

2. Sabina na výzvědách

3. Vyhlášení války

4. Tvrdý výcvik

5. Zbraně

6. Slepičí babička

7. Nálety

8. Nečekané problémy

9. Před útokem

10. Útok

11. Změna plánu

12. Nový domov

O autorech

1. Pustá zahrada

V zemi české na Klatovsku je jedna velká vesnice. Pod kopcem mnoho domů naskládaných vedle sebe jako slepice na hřadě, uprostřed vesnice kostel, vlevo od něj fotbalové hřiště, vpravo škola. Bývalá škola. A také tam je jedna zahrada. Zarostlá zahrada. Zarostlá a neopečovávaná zahrada to byla. Ona dříve patřila škole a školníkovi, který ji opečovával a staral se o ni, ale pak školu zavřeli a školník se odstěhoval. Snad někam do Pelhřimova. A tak zahrada začala pustnout a planět. Na kdysi rovném trávníku se objevily hromádky krtinců a tráva brzy vyrostla tak, že ty hromádky ani nebyly vidět. Keře zhoustly a stromy ovíjel břečťan.

Zkrátka, zahrada se proměnila v malou džungli a do té malé džungle se nastěhovaly slepice. Přicházely od sousedů, kde měly svůj kurník, kam večer spěchaly spát, protože když se setmí, slepice se venku bojí. Ale ráno a celý den slepice trávily v zarostlé zahradě, kde byla hojnost semen, žížal a zobů všeho druhu. Kromě několika vrabčáků, kteří sem přilétli, a zase honem s křikem zmizeli, se v zahradě nikdo jiný neobjevoval. Postupně ovládly slepice celé území a prohlásily ho za svoje království.

„Konečně jsme nalezly svůj pravý domov,“ prohlásila jedna slepice.

„Ano a jednoho dne sem přestěhujeme i náš kurník,“ přidala druhá.

Dny ubíhaly a život v zahradě plynul pomalým tempem vpřed. Slepice svůj kurník nepřestěhovaly a pomalu na to smělé prohlášení zapomněly. Vždyť ani nebylo proč stěhovat. Kurník byl nedaleko u sousedů na dvorku a panímáma jim tam každé ráno rozhazovala hrsti zrní, takže měly potravy víc než dost a mohly si vybírat. V zahradě ale bylo všechno čerstvé a chutnější, zem nebyla tak udupaná jako na dvoře a žížaly, které tu samy vylézaly ze země, byly opravdovou lahůdkou.

Jednou na podzim přiběhla rozčileně jedna ze slepic a už zdálky volala: „Holky, v naší zahradě někdo je.“

Byla to slepice Eliška, vždycky všude byla první. Ráno se na dvorku ani nenasnídala, jen aby už byla v zahradě. V zahradě ještě nesnědla ani pět žížal a už spěchala zpátky na dvorek, aby kamarádkám vykdákala, co je tam nového.

„Co to povídáš?“ shromáždily se kolem ní ostatní slepice, „jak je to možné?“

„Nevím,“ rozhodila Eliška křídly, „je tam nějaký člověk a chodí sem a tam po zahradě. Po naší zahradě. Po našem království.“

„Je to nehoráznost,“ kdákla Zita.

„Neuváženost,“ kdákla Běta.

„Ko-ko-ko-komické,“ kdákla Pipina.

Jen Sabina se dokázala zdržet rychlých soudů a řekla: „Ale snad jen něco hledá a zase půjde pryč.“

„Ano, ano, ano, pojďme se tam podívat, snad už odešel,“ navrhovaly všechny jedna přes druhou.

A tak slepice šly. Pěkně v houfu, pomaloučku, kolébaly se k zahradě jak kachny. Mezi domem a kamenitou zídkou byla mezera, kudy do zahrady chodily. Nejprve nakoukla dovnitř slepice Sabina. Rozhlížela se, naslouchala, ale nic neviděla ani neslyšela.

„Tak co?“ dorážely zezadu slepice.

„Počkejte, buďte tiše!“ okřikla je. „Musíme z našich řad vybrat jednu slepici, která půjde na průzkum.“

„Běž ty,“ kdákaly ostatní slepice.

„Ano, běž ty,“ volala Eliška, „já byla ráno.“

Sabina se tedy otočila a pomalu kráčela do zahrady. Vyskočila na hromadu starého hnoje, která ležela u zdi, aby se mohla rozhlédnout. Všude vládl klid a mír, jen vítr tiše šustil zvadlou trávou. Najednou se dveře domu otevřely a na malou terásku před vchodem vyšel vysoký černovlasý muž. Slepice zůstala jako opařená. Muž držel v ruce zbraň. Tedy, Sabina si myslela, že je to zbraň, ale na tu dálku to nemohla poznat. Natáčela tedy hlavu tam a sem, ale nebylo to o nic lepší, slepičí oči nejsou nic moc.

Muž si slepice nevšímal a pomalu sestoupil po schodech na zahradu. Sabina levým okem spatřila, jak od díry ve zdi pomalu přicházejí ostatní slepice. Vypadaly legračně, jako plechové kuřátko na klíček, které jednou viděla, když si vnučka jejich panímámy hrála na dvoře. Poskočila směrem k nim a chtěla na ně kdáknout, ale v zobáku jí úplně vyschlo. Ostatní slepice pokračovaly směrem do zahrady a některé už bezstarostně zobaly žížaly, protože úplně zapomněly, o čem se před chvílí mluvilo.

Sabina se rychle podívala, co dělá vetřelec. Pod schody však nikdo nestál. Rozhlížela se po zahradě a nikoho neviděla. Pomalu si začala myslet, že se jí to možná jenom zdálo. Mívala v poslední době dosti bujné sny, předevčírem málem spadla z bidýlka. Bylo to od té doby, co vyskočila na okenní parapet a přes okno se dívala na televizi, která běžela v obývacím pokoji panímámy. To, co tam viděla, ji vyděsilo.

„Pojď sem, Sabino,“ volala na ni bezstarostně Eliška, „nevystavuj se tam jako náš kohout.“

Všechny slepice se rozkdákaly tomu vtipu. Kohout, ten náfuka, se často vystavoval zrovna tak, jak teď vypadala Sabina. A proto hned zahanbeně spěchala z hromady hnoje dolů.

„Však ono vás to přejde!“ řekla. „Je tady nějaký cizí člověk a má zbraň. Měly bychom být opatrné.“

„Ty toho navykládáš,“ odpověděly slepice, „nikoho nevidíme.“

Najednou se ozvalo podivné vrzání a zpoza domu se vynořil člověk s plechovým vozíkem. Rázoval si to přímo k nim a kolečko vozíku mu skákalo přes množství krtinců. Pod schody se na chvíli zastavil a naložil do vozíku to, co před chvílí Sabina považovala za zbraň. Byl to rýč. Potom zase zvedl vozík ze země a rozjel se směrem ke slepicím.

„Holky, přece před ním neutečeme,“ zvolala Zita, „my tu byly první.“

„No jo, ale co chceš dělat?“ klepala se Bibina.

„Budeme dělat jako že nic,“ navrhla Běta.

„Ano, ano, správně,“ volaly všechny slepice a dělaly jako že nic. Zobaly zrní a žížaly a po očku sledovaly muže s vozíkem.

Ten s ním dojel do rohu zahrady, vzal rýč a ryl do země.

„Vůbec si nás nevšímá.“

„Jako bychom tu ani nebyly.“

„Pojďte holky, rozvážeme mu botu!“

Slepice vykdákly nadšením. „Skvělý nápad!“ A už se hnaly do rohu zahrady, kde člověk nakládal hlínu na kolečko. Zprvu je neviděl, protože se motaly na druhé straně kolečka, ale když mu několik z nich začalo oklovávat botu a snažilo se spolknout tkaničku, kopl nohou tak, že si ji o kolečko narazil.

Zasyčel bolestí a pak plácl do dlaní a zvolal: „Kšá, Kšá!“

Slepice se na sebe podívaly: „To volá na nás?“

Muž sebral ze země kámen a hodil ho po slepicích. Ty na nic nečekaly, pokusily se vzlétnout, ale protože to jim moc nešlo, tak s velkými skoky běžely k mezeře ve zdi. Zastavily se až venku a rozčileně se dohadovaly, co budou dělat.

„Je to nehoráznost, takhle nás vyhnat,“ říkala jedna rozčilená slepice, „jsem úplně na prášky.“

A druhé křičely: „Je to neohleduplnost.“

„Je to ko-ko-ko-komplot!“ koktala rozčilením Pipina.

Bibina se zarazila: „Co to je komplot?“

„Nevím,“ odpověděla dotázaná slepice, „ale zní to hrozně jako to, co se nám právě stalo.“

„Ano, ano, je to komplot,“ souhlasily nadšeně všechny slepice.

„Ano, kompot,“ dupla Běta a hrdě si zkřížila křídla na prsou, jako kdyby to slovo sama vymyslela. Pak se ovšem zarazila, když viděla, jak se na ni ostatní slepice dívají. „Ehm, chtěla jsem říct komplot.“

„Tak, co se nám teda stalo? Kompot nebo komplot?“ nechápala Bibina.

„Pojďme domů,“ navrhla Zita, „s komplotem nic nezmůžeme.“

A tak slepice šly a za chvíli už zase myslely na něco jiného. Jenom Sabina zůstala. Zůstala stát u zdi a dívala se za odcházejícími slepicemi. Nemohla pochopit, že si nechají takovou nespravedlnost líbit. Copak neprohlásily zahradu za svoje království? Copak to není jejich pravý domov?

Když slepice zmizely v sousedním dvorku, rozhodla se, že zjistí, proč ten muž přišel do jejich zahrady.

2. Sabina na výzvědách

Ano, nejzvídavější ze slepic byla Eliška. O Sabině bychom mohli spíše říci, že ji pokaždé hluboce ranila každá nespravedlnost. A okupování zahrady cizím nepřítelem byla nespravedlnost do nebe volající. Takže Sabina byla ochotna udělat cokoli, aby příkoří potrestala, nebo alespoň ukázala, že s ním nesouhlasí. Proto se musela vrátit do zahrady, i když to mohlo být nebezpečné.

Eliška byla zcela jiná. Nebyla jen zvídavá, ale také vynalézavá. Jednoho dne objevila v kůlně knihu Domácí rádce. Od té doby tam v každé volné chvíli zaběhla a listovala si v ní. Stala se tak mezi slepicemi váženou a sečtělou občankou. Přišla například na to, že když se na okně chladí hrnec s jídlem, samotná slepice pokličku nenadzvedne. Ovšem, pokud se pod ní zastrčí nějaký klacík a hupsne se na něj, pomocí této páky jde poklička snadno dolů.

A slepice Běta se všude jen pletla. Ona byla totiž krátkozraká. Slepice samozřejmě nenosí brýle, takže Běta nemohla s touto vadou nic dělat. Občas třeba sezobla kus provázku, protože si myslela, že je to žížala. Často vrážela do věcí kolem sebe. Jednou si spletla plechový talíř s louží a skočila na něj s veselým kokodákáním, až to zařinčelo. Ostatní slepice si z ní potom dlouho dělaly legraci a volali na ni: „Hop, louže, hop!“

Všímavější čtenář si už jistě pochopil, že slípka Pipina někdy koktá. Ale nebylo tomu tak vždy. Kdybyste se pozorně podívali na její krk, objevili byste dvě jizvy po obou stranách. To jsou otisky zubů lstivé lasičky, která se jedné noci vplížila dírou do kurníku a chtěla Pipinu odnést. Narazila však na jeden z Eliščiných vynálezů.

Bylo to bezpečnostní zařízení sestrojené z provázku nataženého u dveří vedoucího k pastičce na myši. Ta při secvaknutí převrátila lžici položenou na špalíčku, takže lžíce ťukla do záklopky, která uvolnila nataženou gumu od tepláků tak, aby jako prak vymrštila misku. Do ní slepice vyskládaly několik vajec, které k tomuto účelu pečlivě schovávaly. Když vetřelec zavadil o provázek, pastička spustila celý systém a miska vymrštila salvu vajec.

Lasička už držela Pipinu mezi zuby a chtěla s ní utéci dvířky ven, když tu ji zasáhla několik týdnů zkažená vejce a udělala z ní zapáchající slizkou kouli. Lasička upustila Pipinu a sotva se jí podařilo alespoň trochu packami otřít oči, pelášila ostošest pryč. Odér, který za ní zůstával, probudil všechny psy v okolí, kteří se rozštěkali jako pominutí. Lidé otevírali s břinkotem okna a rozespale zírali do tmy. Popletená lasička přeběhla přes auto, které spustilo alarm. Ten kvíkal do noci tak silně, že probudil i všechny zbývající slepice a také panímámu, která vyklopýtala v noční košili na dvůr a nemohla pochopit, co se stalo. Od té doby, když ji něco rozruší, Pipina koktá.

V našem výčtu nesmíme zapomenout ani na dvojici slepic, která se jako jednovaječná dvojčata držela stále spolu. Ostatní slepice si je neustále pletly, jak si byly podobné. Rozdíl byl pouze v tom, že Zita měla kuráž, kdežto Bibina byla bojácná. Jinak měly obě bílé krky a našedlé peří na hřbetě, ohnivě červené hřebínky a dlouhé hubené nohy. Poslední ze slepic, o kterých vyprávíme v tomto příběhu, je slípka Lítá. Její jméno neznamená, že umí létat, jako třeba vrabec, nebo alespoň sova, její jméno vzniklo ze zvolání: „Kde zase lítá?“ Nebyla nikdy k nalezení. Povahou samotářka, toulala se po okolí. Celý den pryč a zjevila se vždy v nečekaném okamžiku. Kromě slepic hraje v našem vyprávění důležitou roli i kohout Adolf. O něm ale až později.

Když se Sabina rozhodla vrátit se k zahradě, chvíli se dívala za odcházejícími kamarádkami a pak se rázně otočila. Málem přitom vrazila do Lítá, která se tam bůhvíjak vzala.

„Pssst!“ zasyčela Lítá jak husa, „neviděla si mě, rozumíš?“ a než se mohla Sabina vzpamatovat, byla pryč.

A tak se slepice Sabina vrátila zpátky do zahrady, aby vyzkoumala, kdo je ten vetřelec vlastně zač, kráčela rychle úzkými cestičkami napříč zahradou. Člověk pracoval skloněný k zemi, spokojený s tím, jak se mu podařilo vyhnat slepice. Patrně si nepřipouštěl, že by některá z nich mohla mít tu odvahu se vrátit.

Sabina si to mířila oklikami ke vchodu do domu. Tušila, že uvnitř se dozví víc. Vždyť ho viděla odtamtud vycházet. Předtím tam byl schovaný a v tom úkrytu bylo jistě něco, co by jí pomohlo zjistit, jak dlouho se tady ten člověk zdrží. Už byla za posledním keřem, blízko těch skleněných dvoukřídlých dveří, když vtom člověk nechal své práce a zamířil k domu. Sabina se namáčkla mezi trnité šlahouny a ani nedýchala. Trny ji bodaly ostošest, ale ona ani nepípla. Muž však naštěstí prošel okolo a pokračoval dál na druhou stranu zahrady. Slepice si přitom nevšiml.

Sabina opatrně vykoukla ven. Člověk se zastavil, dal si ruce v bok a hleděl před sebe na houštiny rakytníku. Sabina si to namířila ke vchodu a ťapkala co nejtišeji ke schodům, které vedly nahoru ke dveřím. Vtom se člověk obrátil a spatřil slepici. Sabina zůstala stát na jedné noze s druhou napřaženou vpřed, chvíli se snažila předstírat, že je jenom sádrová soška.

Muž však vykřikl rozhořčením a hnal se po ní. Sabina na nic nečekala a vběhla rychle nahoru po schodech a pak dveřmi do domu. Člověk běžel za ní, ale zakopl o schod a rozplácl se na prahu. Tak získala slepice trochu času. Běžela místností a hledala, kam by se mohla schovat. Muž vstal a dvěma skoky byl u slepice. Sabina vyskočila na stůl. Muž se po ní ohnal a shodil láhev s pivem. Ta se s řinkotem kutálela po podlaze. Slepice se rozlétla směrem, kde se na zemi tvořila louže a doufala, že člověk po ní uklouzne. Muž však byl mazanější, než si myslela, louži se obratně vyhnul, a tak se spolu chvíli honili po místnosti. U komína dokázala Sabina prudce uhnout vlevo, takže muž vrazil setrvačností do zdi. Prolétla mu mezi nohama na druhou stranu a chtěla se obloukem dostat k pootevřenému oknu. On se však otočil a levou rukou ji málem chytil. Sabina s vyděšeným křikem běžela k druhému oknu. Nedoskočila však na parapet, sklouzla dolů a pak už ji muž rozmáchlýma rukama zahnal do kouta, kde ji chytil za krk.

Joj, to bylo nepříjemné. Sabina se dusila a změnila barvu natolik, že už snad ani nevypadala jako slepice.

„Tak a mám tě,“ radoval se člověk a triumfálně ji vynášel ven. Obešel celý dům, kráčel s ní po ulici, aby ji u sousedů potupně vhodil přes plot.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poplach v slepičím rajónu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.