Naďa Horáková

TAJEMSTVÍ ANNY Z LAMPERSDORFU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2002, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7408-6

Úvod

Šetrapy, Roztrhanice, Jiříkovice, Mokronosy, Lhota, Ulvy, Lampersdorf – to je jen krátký výčet osad, které zanikly v průběhu staletí na Hodonínsku. Pohnutá historie tohoto „nárazníkového“ území sahá do hluboké minulosti.

Zanechejme však učených rozprav a popusťme otěže své fantazie. Vždyť i my dospělí máme rádi pohádky, v nichž láska, čest a pravda vítězí nad lží a nenávistí. Bohužel, na rozdíl od našich dětí jsme již poučeni (a nejen duchaplnými traktáty), že pravda je vskutku relativní, o lásce ani nemluvě, a že člověk má možnost volby.

Zvu vás tedy do světa pohádek pro dospělé, kde i relativní pravda vítězí nad lží a nenávistí a kde ti „dobří“ zvolí správně a ti „zlí“ dojdou zasloužené odplaty. Kolegy dějezpytce prosím, aby pro tentokráte nechali svou odbornost spát a naslouchali svým srdcem. Myšlenka „vím, že nic nevím“ neztratí nikdy svou moudrost a slova „co je psáno, to je dáno“ neztratí nikdy svou relativnost.

Nuže, co by bylo, kdyby…

Srdce Slovácka

Slovácko – země žírná, rovná, země otevřená, tak jako je otevřená furiantská letora jeho starobylého národa Moravských Slováků, pracovitých a přičinlivých lidí.

Úrodná rovina byla po staletí dobrou matkou svým slovanským dětem. Dobře přístupná rovina byla i macechou. Pohromy z Uher, drancování z Rakous, vylidněná krajina. Každý atak, každá válka zanechaly zde své sémě. Díváte-li se dnes do tváří rodilých Moravských Slováků a slyšíte-li jejich zpěvnou, táhlou archaickou moravštinu, někdy vás i udiví, když v jejich obličejích rozpoznáte tu ohnivého Maďara, tu bledého, vytáhlého Skandinávce či rezavého, pihovatého Ira. Zkrátka, cesty Páně a dějin jsou nevyzpytatelné.

Archivy jsou plné dochovaných zpráv a muzea přesycená drahocennými předměty, které tají svá svědectví o chytrosti, hlouposti, zradě i náhodě.

V tomto kraji, ač přísně nábožensky založených lidí, snad díky bujarému vínu, které skrápělo každý kousek půdy už od dob Velké Moravy, probublávají pod tuhou krustou někdy až bigotní víry pohanské mýty a zvyky, které bedlivým okem střeží všichni ti, jejichž hroby plné korálků, gombíků, keramiky a svobody jsou rozesety po této úžasné krajině jako vlčí květ po poli.

Dávné pověrečné pověsti o rejdech čarodějnic, o vlcích, ukrytých pokladech i o vodnících mají své pravdivé jádro, které lidská představivost, neznalost a touha po senzacích za tmavých třeskutých zimních večerů při ohništích a draní peří pokropila nádechem tajemna a špetkou sadismu. A již tehdy, v době dnes zahalené neprůhlednou mlhou zapomnění, existovali pradávní Koniášové či paparazziové, kteří své lidské oběti štvali a s extatickým vytržením je dodávali na očišťující plamen inkviziční hranice.

Zvláštní je krajina kolem Hodonína. Kdysi plná jezer a bažin, nad jejichž hladinami se vznášel těžký, hnilobný zápach, jejž triliony hmyzích křídel rozvívaly do okolí. Z těch dob zůstaly jako němí pamětníci svahy, na nichž i dnes dozrává víno vtahující do sebe ohnivé polibky slunce. Toto víno pak vlévá do žil lidí divný žár, který je povětšinou vybit v práci, písních a tancích. Je-li však rok obzvláště ohnivý a víno je pak příliš náruživé, stane se někdy, že plamen vášně vytryskne až příliš divoce a spálí i kámen a změní nejeden lidský osud.

A vězte! I v tomto osudovém kraji žijí opravdu děje, které známe pouze z pohádek a jakým se jen bláhově usmíváme, protože se s nimi již po staletí generace nesetkaly. Doutnají tam někde v hlubokých puklinách země a jsou ukryté v jeskyních našeho podvědomí a čekají na příležitost, aby potrestaly přílišnou pýchu či do nebe volající nespravedlnost.

I řeka Morava si někdy vzpomene na své dávné meandry a vedena prastarou touhou vylije se ze svých těsných břehů a připomene nám, že kdysi tato část země patřila jen a jen jí a miliardám komárů, tisícům ohnivých světýlek a tajemným silám. A tyto prazvláštní síly zjitřené nenadálým impulzem božích mlýnů čas od času vzlinou na povrch a vyjeví potomkům hříchy otců či potrestají temné skutky nabubřelců nedbajících řádu světa ni řádu lidí.

Někdy před koncem prvního tisíciletí po Kristu

Kněz otevřel oči. Ve světnici byla ještě tma. Venku se však již ozývaly hlasy žen nabírajících sníh, aby ho rozpustily a připravily první denní jídlo.

Kněz se protáhl a chystal se vydat své tělo prochladlému vzduchu. S nelibostí si pomyslel, že chlapec zase zaspal. Dveře světnice se však náhle otevřely a v nich se objevil zívající chlapec. Kněz zavřel oči předstíraje spánek. Nechtěl chlapce hubovat, takto mohl dělat, že se nic nestalo. Chlapec rozdělal oheň a za chvíli již místnost prohříval veselý plamínek.

Ve světnici se brzy oteplilo. Kněz odhodil kožešiny a rázně vyskočil z postele. Oblékl si zvonovitý tříčtvrteční kabátec se spoustou kovových gombíků. Řasnaté kalhoty zasunul do vysokých kožených bot a přehodil přes sebe kožich z medvěda. Aniž by řekl cokoliv někomu v domě, potichu se vytratil.

Svítalo. Ženy spatřivše kněze klaněly se mu, když přecházel kolem nich. Jeden z posledních kněží jejich staré víry v zemi. Kráčel k prastarému obětnímu háji. Věděly, že v něm tráví téměř všechen svůj čas a hledá odpovědi.

Kněz objal pohledem holé větve stromů v obětním háji. Tyčily se do výše a připomínaly vzpínající, modlící se ruce věřících nového boha. Pohlédl k nebi. Co se tam děje? Ne, tam se neděje nic. To jen tady, na zemi, se dějí věci.

Se smutkem v očích se zastavil pod obrovským dubem, před starým obětním kamenem. Naši bohové odcházejí a přichází jeden jediný. Zažil toho moc za svůj dlouhý život. Zná mystéria svých bohů. Ale v poslední době už často nerozumí tomu, co mu říkají. Mystéria přestávají mít tu správnou sílu. Mladý bůh je sice ještě slabý, jeho sílu mezi sebe rozmělňuje Východ a Západ, ale kněz ví, že nový bůh zvítězí.

Starý muž vytáhl z kožichu hliněný džbánek a napil se tekutiny. Je silná a hřeje. Není to obyčejná medovina. Jen on ví, z jakých bylin je nápoj vyroben. Omamný nápoj, který ho přenese mezi jeho bohy. Musí však pít pomalu, opatrně a do extáze se uvádět po doušcích. Viděl už mnoho knězů, kteří se od bohů po tomto nápoji nevrátili. Ale on ještě nemůže odejít, i když ví, že tento slunovrat bude jeho poslední. Čítá přes osmdesát zim, nikdo z jeho vrstevníků už dávno nežije. Ví však i to, že než staří bohové odejdou do zapomnění, slitují se nad ním a vyjeví mu, oč je celý život žádal. Ukáží mu budoucnost.

Kněz, již omámený tekutinou, klesl k obětnímu kameni, který krev obětovaných zvířat pil čím dál tím méně. Lidé zapomínají na své staré bohy, ale nového boha také ještě nepřijali. Takové bezvládí není dobré. Muži holdují medovině, ženy neposlouchají své muže a dávají rozkoš na potkání, děti neznají často ani své otce, smilstvo je na pořadu dne a nedotčená žena je v opovržení.

Kněží nového boha ctí jiný způsob života. Zbožnost, vzdělanost, pokoru. Hlavně ti z Východu. Ti ze Západu rozšiřují myšlenky nového boha i mečem.

Knězovo tělo ochablo a hlava mu spadla na kámen. Už si neuvědomuje své tělo, ale cítí své bohy, jak se k němu blíží, vidí je a slyší. Tak blízko se k nim ještě nikdy nedostal. Jeho tělo je lehounké jako jemně přivřená víčka a vznáší se a dostává se někam, kde ještě nikdy nebyl. Místo obětního háje se objevují zvláštní domy, jejichž okna září do tmy jako slunce, lidé sedí ve zvláštních předmětech, které s nimi jezdí po cestách z podivných materiálů. Vidí cizí, nepochopitelný svět, který ho mate. Svět bez lesů a hájů, plný podivných, zbytečných předmětů, jejichž smysl mu zcela uniká. Lidé mu připadají jaksi směšní a ubozí, slabí, zchoulostivělí, plní nepochopitelné nervozity, s pohaslými aurami, vykonávající nesmyslné činnosti. Tak toto bude svět toho nového boha?

Náhle se přenesl do velké bílé místnosti. Vidí sám sebe, jak spočívá v náručí mladé ženy, která leží ve velké nadýchané posteli. Ovzduší je naplněno láskou a něhou. Žena ho líbá na čelo a zamilovaně si ho prohlíží. Prstem ho jemně hladí po předloktí a usmívá se.

V pokoji jsou sami, ale najednou slyší spoustu lidských hlasů, nerozumí tomu. Hlasy se vzdalují a on je vytržen z uklidňujícího náručí té ženy. Ve vzduchu se vznáší omamná vůně květin.

Kněz otevřel oči. Ležel na svém lůžku v teplé světnici. Chlapec seděl vedle něho.

„Pane, co se ti stalo? Šel jsem tě hledat a našel jsem tě v háji. Přinesli jsme tě domů. Nevěděl jsi o sobě.“

Kněz pohladil chlapce po ruce.

„Nic, to nic nebylo, jen taková závrať.“

Do místnosti vstoupil Nástupce. Dychtivé záblesky v jeho očích zklamaně pohasly, když uviděl starého kněze při vědomí.

Starý kněz se v duchu usmál Nástupcovu zklamání. Přátelsky mu pokynul rukou.

„Zavolej Chlapce, oba!“

Nástupce beze slova odešel splnit úkol.

Po chvíli do světnice vstoupili dva asi sedmiletí hoši. Oba byli mrštní a silní. Již teď bylo zřejmé, že z nich vyrostou statní muži.

Jen kdyby nebylo té staré věštby! Před mnoha sty lety byla jednomu stařešinovi ve vesnici vyjevena věštba, že tehdy a tehdy budou muset být obětováni ti a ti chlapci v jejich sedmém slunovratu. Vesničané byli pověrčiví, a když se narodili tito dva chlapci, kteří splňovali všechny podmínky věštby, třebas několik set let staré, bylo o jejich osudu rozhodnuto.

Lidské oběti se ve vesnici bohům nepřinášely už tak dlouho, že dávno nežil nikdo, kdo by na ty doby pamatoval. Všem to připadalo kruté, ale o pravdivosti starodávné věštby nepochybovali. Jen on měl stále pochybnosti. Věštby se přece dají vyložit různě.

„Kolik dní chybí do slunovratu?“ zeptal se kněz slabým hlasem.

Věděl to přesně, vždyť to byla jedna z jeho povinností sledovat běh času, ale chtěl alespoň trochu upokojit Nástupce, aby si myslel, že už dlouho čekat nebude. Kněz by takovou otázku nikdy neměl položit, protože by tím přiznal svoji neschopnost zastávat svůj úřad. On však potřeboval ukonejšit Nástupce, aby nepodnikal do slunovratu žádné kroky v záležitosti oběti Chlapců. Kdyby tušil, že kněz nechce Chlapce obětovat, dokázal by vytvořit ve vesnici takovou atmosféru strachu, že pak by je nezachránilo už nic.

Nástupce se na tuto starcovu lest evidentně nachytal.

„Sedm dní,“ odpověděl s dobře potlačovanou radostí v hlase.

Stařec mu pokynul, aby odešel i s Chlapci. Byl unavený a znepokojený. Sedm dní a on nenašel žádné řešení. Měl o sobě pochybnosti. Když nic nevymyslel za sedm let, jak si může být jistý, že během pár dní mu bohové vnuknou spásnou myšlenku? Chtěl jim důvěřovat, vždyť byl už kolikrát svědkem toho, že v časové tísni se věci řeší snadněji a rychleji, jako by měly vlastní život.

Zavřel oči a navodil svoji mysl do zvláštního meditačního stavu. To mu však nepřineslo klid jako obvykle. Viděl mnoho věcí, které ho roky trápily. Měl obavy o svého Nástupce.

Ten se zmítal mezi dvěma vírami. Litoval ho a s uspokojením si pomyslel, že je rád, že není v jeho kůži a že mohl celý život prožít ve staré víře.

Nástupce se však bude muset rozhodnout, tak jak to už bylo nuceno udělat mnoho kněží před ním v celé zemi. Vládce sice uznal nového boha, stejně tak jako jeho předkové, protože to bylo pro něho výhodné, ale stejně tak jako jeho předkové nepotlačoval starou víru násilím. Dovoloval, aby lid prováděl svá stará mystéria, ale pomalu se již několik generací vládců snažilo nového boha přiblížit lidu. Stavěli pro něho krásné domy, které sloužily jen pro jeho uctívání, a dávali školit nové kněze na Východě i Západě. Ti se pak vraceli zpět domů a postupně nahrazovali kněze staré víry.

Uvažoval, jak dlouho bude ještě trvat tato smírná politika. Tušil, že přijde doba, kdy vládcové budou starou víru tvrdě potlačovat.

Dříve se kněží nového boha pohybovali jen mezi nejvyšší vrstvou v zemi. Později, když jich bylo už více, vyšli mezi lid a kázali o dobrotě svého boha. Nyní mu stavěli domy a lid musel pravidelně čtyřikrát za rok tento dům navštívit. Prostí lidé, zvyklí na rozlehlé, slunné obětní háje, na blízkost přírody při svých modlitbách, na své známé staré bohy, kteří byli ztělesněním přírodních jevů, se nového boha báli. Byl pro ně příliš vzdálený, nechápali, proč ho jeho kněží uvězňují do obrovských kamenných domů. Zdál se jim příliš přísný a strohý, příliš dokonalý na člověka i na boha. Ve srovnání se starými bohy mu chyběla ta animální stránka, která by jim ho alespoň trochu přiblížila. Staří bohové byli mnohdy krutí, ale měli i své slabosti, které byly stejné jako slabosti lidské. Ale on chtěl po lidech, aby se vzdali mnohého, co doposud chápali jako svoji přirozenost. Chtěl po nich nový způsob života.

Ve velkých uzavřených kamenných domech padala na vesničany, zvyklé na volný prostor, tíseň. Chlad, který vycházel ze stěn, je znepokojoval a zvučný hlas kněží, který se burácivě nesl nad jejich hlavami, jim vnucoval pocit malosti a smrtelnosti. Slovům mnohdy nerozuměli, byla pro jejich uši příliš složitá. Cítili jen jedno. Nový bůh po nich chtěl jejich svobodu a chtěl o nich vědět všechno.

Starý kněz dobře chápal, o co tu jde. Posledních dvacet let žil sice ve své rodné vesnici, ale on sám do té doby procestoval hodně zemí, viděl hodně věcí a také se je naučil spojovat do souvislostí.

Byl potomkem vládcova syna, a i když jeho matka byla prostá žena, dostalo se mu dobré výchovy a vzdělání. Vládcové se dobře starali i o své levobočky. A o jeho původu z levého boku nebylo pochyb. Velká hnědá skvrna na jeho předloktí, dědičný znak krve rodu vládců, mu zajistila spokojený život v dostatku.

Na mnohých cestách poznal mnoho různých podob bohů, ale nezapomínal na ty své staré. Navštěvoval velmi často svou matku a rodinu, kteří ho zasvětili do tajů starých, přírodních bohů.

Když pak zestárl, požádal nového vládce, aby mohl odejít z hradiště do své rodné vesnice a v klidu prožít zbytek dnů. Stal se stařešinou vesnice, a tím získal i kněžskou funkci. Čtrnáct let prožil v klidu a spokojenosti, než se narodili Chlapci. Pamatoval si ten den, jako by to bylo včera. Porodní báby mu je přinesly ukázat. Znamení z věštby se začala naplňovat. Chlapci se narodili dvěma různým matkám ve stejný den a stejný čas, oba měli na předloktí hnědou skvrnu. Hlava jednoho chlapce byla pokryta černými vlasy, druhý byl bez vlasů. Pokud budou jeho vlasy světlé, jsou to chlapci z věštby.

Knězi bylo jasné, že Chlapci jsou z vládnoucí krve. Věděl, že se tehdy před lety ve vesnici spolu s ním narodily ještě dvě děti jeho vznešeného otce. Neměly však skvrnu, tudíž jejich původ nebyl tak prokazatelný jako jeho. A právě tito dva chlapci teď dokázali, že vládcova krev ve vesnici koluje. Místo toho to vesnice vzala jako znamení, že právě oni dva jsou ty dávno předpovídané oběti.

Do slunovratu chyběly dva dny. Kněz s vypětím všech sil vstal ze svého lože, oblékl se a vyšel ven. Hlava se mu točila a tmělo se mu před očima. Přikázal pacholeti, aby zavolalo Chlapce. Přiběhli okamžitě v očekávání, co se bude dít, co že kněz přikáže.

Kněz vzal louč, strčil ji do ohniště, zapálil ji a předal černohlávkovi.

„Pojďte se mnou,“ řekl a ukázal rukou směrem do kopců.

Chlapci byli překvapení. Kněz si sice rád povídal s dětmi, ale ještě žádnému se nedostalo takové cti, aby mohlo jít s knězem na procházku.

Také dospělí se podivili a v očekávání sledovali jejich cestu do kopců. Kněz chlapce připravuje na slunovrat, znělo v jejich myslích.

Trojice zatím prošla obětním hájem a vydala se úzkou, sotva znatelnou cestou, která se klikatila mezi úpatími kopců a ohraničovala je.

Náhle se kněz zastavil a ukázal na úzkou proláklinu. Chlapci se na kněze nejistě podívali. Věděli, že se děje něco důležitého, ale nedokázali si vysvětlit, proč právě oni jsou v centru starcova zájmu. Kněz jim pokynul, aby ho následovali. Šel velmi pomalu, byl unavený a malátný. Silou vůle však přinutil své tělo k poslušnosti. Ještě dva dny a pak už bude jen odpočívat. Byl klidný. Bohové se slitovali a nabídli mu řešení. Jak to, že na tak jednoduché řešení nepřišel sám?

Přišli k proláklině a protáhli se jí, jeden po druhém. Proláklina byla úzká a kněz měl co dělat, aby tento zdánlivě jednoduchý úkol zvládl. Po pár metrech se však proláklina zvětšila a oni se ocitli v tmavé chodbě. Stařec zapálil další louč, připravenou u vchodu. Srdce se Chlapcům poplašeně rozeběhla. Věděli už, kam jdou. Do staré svatyně, kam mohou jen vyvolení. Dlouhou úzkou chodbu ozařovalo slabé světlo louče a vytvářelo fantaskní stíny. Chodba se bez varování rozšířila ve velký klenutý prostor. Chlapcům připadal veliký. S bázní v očích uzřeli obrovský kamenný kvádr, který stál uprostřed této tajuplné prostory. Kněz postupně zapálil louče rozmístěné kolem oltáře. Na kamenném kvádru se objevily velké tmavé skvrny. Spíše by se dalo říci, že pouze na několika místech kvádru se ještě dala poznat jeho původní barva. Jinak ho pokryla všudypřítomná krev.

„Toto je naše stará svatyně. Sloužila také jako útočiště v době nebezpečí. Naše předky tady nikdo nikdy nenašel, i proto se naše vesnice tak rozrostla a je jednou z největších v zemi. Teď už jí není potřeba. V době nebezpečí se můžeme schovat na hradišti a obětní háj…“

Kněz si povzdechl. Ani obětního háje už nebude třeba.

„Víte, jak toto všechno vlastně vzniklo?“ nasadil mentorský tón.

Chlapci zavrtěli hlavami.

„Jednou, je to už hrozně, hrozně dávno a já to znám jen z vyprávění mé maminky, ona to znala z vyprávění své maminky a ta to také znala pouze z vyprávění…“

Kněz se odmlčel, aby Chlapci pochopili, že to, o čem bude vyprávět, se událo opravdu velmi dávno.

„Tak tehdy se přihodila velmi zvláštní věc. Za obrovské bouřky, která s sebou přinesla i vichřici, uhodil do tohoto kopce blesk.“

Chlapci se po sobě s úlevou podívali, že v zimě jim takové nadělení nehrozí.

„No a po tom úderu se z kopce vyvalila obrovská spousta vody a vytvořila tu chodbu a trhlinu, kterými jsme přišli.

Když voda odtekla a kopec trochu vyschl, vydali se někteří odvážlivci prozkoumat, co se vlastně stalo. Našli tady ten prostor, který byl ale o hodně menší. Hned usoudili, že by se dal využít jako ochrana před nájezdníky. Museli ho ale zvětšit, aby se sem vešla celá vesnice.

Vyplnili ho dřevem a nějakými zvláštními kameny, které se prý dřív nacházely v okolí a velmi dobře hořely, a celý prostor vypálili. Kopec prý dlouho sálal teplem, takže na něm i spávali.“

Chlapci fascinovaně hltali každé slovo.

„Když kopec vychladl, vyvezli z jeho útrob popel a opravdu zjistili, že prostor prohořel a zvětšil se. Tak naši předkové získali toto útočiště.“

Louče pomalu dohořívaly a kněz dal povel k odchodu. Ukázal Chlapcům svatyni, aby se pozítří nebáli. Bylo nanejvýš nutné, aby byli klidní a jeho plán se podařil.

V den slunovratu nemohla celá vesnice dospat rána v horečnatém očekávání neobvyklých událostí. Jen Chlapci spali dobře. Nevěděli, co je čeká. Cítili, že mají ve vesnici nějaké zvláštní postavení. Neměli tolik povinností jako ostatní děti. Vesničané se jim snažili jejich krátký život co nejvíce ulehčit. Neměli ani jména. Volali na ně Chlapče nebo Chlapci. Ani rodiče jim jména nedali, aby nepopudili bohy.

Chlapci žili ve vesnici u příbuzných. Kněz se postaral o to, aby jejich rodiče odešli do vládcova hradiště. Byla tady možnost, že se další děti obou párů narodí opět se znamením. Kněz nevěděl, jak by se v tom případě vesnice zachovala. V tomto bezvládí a jakési hysterické době bylo možné všechno. Věděl, že je to bláhové, že komukoliv ve vesnici se mohlo dítě se skvrnou na ruce nebo kdekoliv na těle narodit. Ale u nich to bylo nejpravděpodobnější.

Nejvíce se o Chlapce starala jejich bezdětná teta. Ta nyní chodila jako bez duše, s očima stále uplakanýma. Knězi se nad ní svíralo srdce.

Když slunce konečně vyšlo, svolal kněz vesničany do posvátného háje. Stoupl si k obětnímu kameni a Chlapce postavil vedle sebe.

„Dnes v noci jsem zase po dlouhé době hovořil s naším bohem, ochráncem vesnice.“

Mezi vesničany to zašumělo posvátnou úctou.

„Přeje si, abychom dnes Chlapce obětovali.“

Další vlna povzdechů.

„Čeká již dlouhých sedm let.“

Pokyvování hlavami.

„Chce, abych Chlapce obětoval já sám ve staré svatyni.“

Davem to nespokojeně zahučelo a Nástupce se již chystal proti starcovým slovům ohradit.

„Chce ale také mne!“ nenechal se kněz rušit ve své promluvě, i když nepatrně zvýšil hlas.

Vzal svou levou rukou oba Chlapce za jejich levé ruce, zvedl je do výše a svou pravou rukou postupně stáhl všechny tři rukávy a obnažil levá předloktí. Na nich se od bílé pokožky zřetelně odrážela velká tmavá skvrna. Vesničané byli šokováni. Že Chlapci mají znamení, věděli všichni, ale že totéž znamení má i kněz, nevěděl nikdo. Uvědomili si, že je skrýval pod dlouhými rukávy košil, které neodkládal ani v létě.

To vesničany tak zaskočilo, že nastalo hrobové ticho. Nic nechápali. Proč jsou bohové tak krutí a berou jim i svého zástupce zde na zemi? Nejdřív ze všech se vzpamatoval Nástupce. Když si uvědomil, co to pro něho znamená, v očích mu zasvítila lačnost. Místo kněze má na dosah! Ihned se proto postavil na starcovu stranu.

„Musíme boha poslechnout!“ vzkřikl naléhavě.

Starý kněz se pousmál pod vousy. Nebylo to vůbec těžké. Myslel si, že bude muset bojovat víc. Ale proti hlasu boha, kterého se zastávají dva kněží, se vesnice neodváží rebelovat, přestože stojí o krvavou podívanou. Znal dobře fenomén davu. Každý sám by na Chlapce ruku nevztáhl ani by se nedíval na obřad obětování, ale jakmile jsou v tlupě, propukají dávné instinkty a oni touží po násilí a krvi.

Kněz poručil, aby chlapce umyli, dobře nasytili a pořádně oblékli.

On sám pozval do svého domu Nástupce a oficiálně mu předal úřad před nejstaršími muži vesnice. Nemusel mu nic vysvětlovat, neboť Nástupce za uplynulý týden přejal všechny povinnosti neoficiálně. Byl celý červený a nadmutý pýchou, i když v očích měl stále nějaký nepokoj, snad aby si to kněz ještě nerozmyslel.

Hodinu před polednem otevřel kněz starou prostou truhlici, v níž měl schované své nejlepší oblečení a šperky. Vytáhl z ní drahý objemný kabátec z pevné látky, prošívaný zlatými nitěmi a plný zlatých gombíků. I na něho se dostalo z bezedného pokladu uloupeného kdysi dávno Avarům. Ostatně zlata bylo v říši stále dost. Ozdobil se šperky a zbytek zlata dal do pytlíku, který uschoval pod kabátec.

Před polednem doprovodila celá vesnice Chlapce a kněze před starou svatyni. Do nitra už vešli sami. Kněz naposledy objal pohledem všechny vesničany, žehnal jim ochrannými gesty a dal pokyn k zavalení vchodu kameny a hlínou. Vzal do ruky hořící louči připravenou u vchodu a šli úzkou chodbou do svatyně, která byla ozářena mnoha loučemi připravenými Nástupcem.

Na kamenném kvádru ležela obětní mísa na krev a v ní velký, ostrý nůž.

Chlapci byli vyděšení a celí se třásli. Zavalení chodby je znejistilo. Kněz je však hlazením po hlavách uklidňoval. Počítal, kolik času mu ještě zbývá, než louče spotřebují všechen vzduch v prostoru. Věděl, že tady je naprostým pánem situace, ale ne času. Do svatyně už nikdo nevstoupí. O to se postará Nástupce, který určitě nemá zájem na tom, aby se starý kněz vrátil. Vchod do svatyně uzavřeli pořádně.

Vzduch už nepříjemně čpěl kouřem z loučí a začínal být hůře dýchatelný. Stařec tedy vzal z oltáře nůž a popošel k Chlapcům.

„Pojďte sem,“ řekl a popostrčil je ke stěně naproti přístupové chodby.

Nožem bodl do stěny a vydrolil kus zeminy. Bodal a bodal, až do svatyně vtrhl proud čerstvého vzduchu. Světlo loučí se zachvělo a přivítalo novou potravu jasnějším svitem. Kněz konečně vydrolil část zeminy, která oddělovala svatyni od další, skryté chodby.

Vzal hochy za ruce a vedl je chodbou ven z kopce. Chodba se zužovala, až vyústila v dlouhý úzký tunel, kterým tak tak prolezlo malé dítě.

„Lezte, děti moje,“ pobídl je stařec a kývl hlavou k otvoru, na jehož konci se bělalo denní světlo. „Čeká tam na vás jeden muž. Odvede vás do bezpečí. Pamatujte si! Do vesnice se můžete vrátit jen tehdy, když ji dostanete od panovníka darem. Snažte se, abyste si tuto poctu zasloužili. Víte, kde mě najdete.“

Položil ruku na zlato ukryté pod kabátcem: „Pomůžu vám, i když budu…“

Hoši jeho slova zcela nechápali, ale poslušně přikývli a jeden po druhém, nejdřív černohlávek a po něm zlatohlávek, lezli otvorem ven. Kněz počkal, až se na konci tunelu znovu objevilo denní světlo, obrátil se a odcházel zpět do svatyně. Byl spokojený.

Na tuto chodbu narazil před lety. Věděl, že jich muselo být víc, pokud měla svatyně vzniknout vypálením. Se svým druhým Nástupcem chodbu částečně obnovili, pro všechny případy, a zase ji zamaskovali. Současný třetí Nástupce snad o ní neví, alespoň s ním o tom nikdy nemluvil.

Kněz vzal z hromady kožešiny, které mu tam Nástupce přichystal, pokryl jimi kamenný oltář, lehl si na něj a dalšími kožešinami se přikryl. Louče už dohořívaly, kněz sledoval jejich skomíravé světlo a svatyni pomalu přikrývala tma. Tlumené komíhavé světlo uvádělo starce do meditačního stavu, a než louče dohořely, byl již pohroužen do svých vlastních myšlenek, které mu promítaly celý uplynulý život. Na svatyni se snesla naprostá tma a v té době již kněz odcházel mezi své bohy do světa, odkud prý není návratu.

Vesničané tiše postávali před zavalenou chodbou. Nástupce vystoupil na vrchol kopce a rozhlížel se po okolí. Najednou uviděl to, co podvědomě očekával. Viděl mladého muže vedoucího dvě malé děti, jak odcházejí směrem k hradišti vládce. Děti měly hlavy přikryté plachetkami, ale on tušil, že jedna ukrývá hlavu zlatou a ta druhá havraní.

Byl nervózní. Získal sice to, po čem již tak dlouho toužil a co se nepodařilo už dvěma Nástupcům před ním, ale váhal. Nemá pro chlapce poslat? Co by tím však vyřešil? Stařec vykoupil svým životem životy těch dvou malých. Pak by jeho oběť neměla smysl. A navíc by vesničané poznali, že vše se dá obejít. I věštby. To by nebylo dobré pro něho ani pro jeho úřad.

Zmítaly se v něm rozporuplné pocity. Cítil se spoutaný a bezmocný. Najednou mu na mysli vytanula ona prastará věštba, která tolik let trápila právě starého kněze. On sám ji přijímal jako samozřejmost, nikdy se nad ní nezamýšlel. Vždycky mu připadala naprosto jasná a srozumitelná.

„Až se dvěma různým matkám narodí ve stejný den a stejný čas dva chlapci, jeden s hlavou bílou a druhý s hlavou černou, skrze ně bude položena oběť nejvyšší v sedmém slunovratu jejich života.“

Myšlenky mu rotovaly hlavou, když tu najednou vše zapadlo do správných přihrádek a jemu se vše spojilo. Strnul úctou ke svému učiteli. Skrze ně bude položena oběť nejvyšší. Věštba přece neříkala, že obětováni mají být chlapci. Jen to, že oběť bude skrze ně. Vždyť stařec tu věštbu naplnil! Vyložil si ji po svém. Oběť nejvyšší! Nevlivnější a nejváženější člověk z vesnice, ba člověk vážený i v zemi jako vládcův rádce obětuje vlastní život pro dvě bezvýznamná stvoření. Proč? Mohl přece dožít v klidu, pohodlí, teple a úctě vesnice. A on zvolí takový dlouhý, studený, temný a bezútěšný konec. Proč? Proč? Proč?

Jedno mu však bylo jasné. Musí to utajit před vesnicí. Nikdy by nepochopili starcův čin. V jejich očích by kněz, prostředník boží, který měl za úkol vesnici chránit, ohrozil její bezpečnost a odvrátil přízeň bohů.

Musí vydat příkaz. O staré svatyni se přestane mluvit. Musí se na ni zapomenout! Jak by on, i po mnoha letech, vysvětloval, že se tam nenašly dvě dětské kostry? Jen kostra starého kněze, obklopená zlatými nitěmi a gombíky. Nikdo by mu neuvěřil, že starý kněz jednal na vlastní pěst. Všichni přece věděli, že se už nemůže dočkat, až mu kněz uvolní místo. Těžko by některé věci vysvětloval.

Ne, bude lepší, když ty děti nechá jít. Dostanou jména, vyrostou a nikdo je už nepozná. Starý kněz jistě všechno zařídil u příbuzných na hradišti. Ztratí se v tom lidském hemžení. Tušil, že chlapci odcházejí ke svým matkám a otcům. Tam budou mít dobrý osud.

Počkal tedy, až poutníci zmizeli za obzorem, sestoupil z kopce a prohlásil obřad za ukončený. Vesničané se tiše rozešli do svých domovů.

Sám zamířil do obětního háje, sedl si na kámen a zahleděl se do studánky, která nikdy nezamrzala. Po chvíli voda zprůzračněla a Nástupce v ní spatřil tmavé, moudré oči starého kněze. Hleděl do nich dlouho a začal chápat i další, dosud nevnímané skutečnosti.

Uvědomil si, že toto je poslední obraz, který ve studánce vidí. Stará mystéria odešla se starým knězem. Staří bohové se stáhli, ukryli se do nitra Země.

Dlouho seděl Nástupce na chladném kameni a vstřebával moudrost a pokoru z očí starého kněze. Vstal až těsně před západem slunce.

Pohledem zabloudil na jeden z menších kopců u vesnice. Zapadající slunce na něm svými paprsky vykouzlilo okrouhlou budovu se zářícím křížem na vrcholu. Nástupce pokývl hlavou. Zítra půjde do hradiště oficiálně zpravit příbuzné o smrti kněze a požádá vládce o postavení kostela pro nového boha.

Někdy před koncem 13. století

Jiřík, sedící na ulvské tvrzi, uháněl z Brna po cestě domů. Znepokojeně sledoval bouřkový mrak, který ho doháněl a sliboval štědrou nadílku deště a blesků.

Ne, to nedopadne dobře, pomyslel si Jiřík. Domů měl dobrou hodinu cesty. Rozhodl se rychle. Na nejbližší křižovatce uhnul doleva a pobídl koně k ještě rychlejšímu cvalu. Požádá o přístřeší Václava z Lampersdorfu, jehož tvrz stála nedaleko. Neměli spolu žádné zájmy a nestýkali se, ale neměli spolu ani pražádných sporů. Václav mu přístřeší jistě neodmítne.

Rozpršelo se a zahrozily i první blesky v podobě rozžhavených vidlic, ale to už Jiřík vjížděl na dvůr bytelné tvrze. Přivítat ho přišel sám Václav a uvedl ho do vyhřáté síně. Z obrovského krbu se linulo poklidné teplo. U něho klimbali tři velcí lovečtí psi. Při Jiříkově příchodu jen zvedli ušlechtilé hlavy a nastražili uši, avšak v ovzduší necítili žádné napětí, a proto opět položili své hlavy na přední tlapy a pokračovali v dřímotě. U okna seděla Václavova žena Barbora a šila nějakou drobounkou věc. Jiřík zaregistroval, že je ve vysokém stupni těhotenství.

„Vítej u nás,“ pronesla jasným, příjemným hlasem a pokračovala v šití.

Jiřík poděkoval za přivítání a sedl si ke stolu, kam ho Václav pozval.

Nalil do velkých měděných pohárů víno a připili si na zdraví a dobré vztahy.

„Kdy čekáte potomka?“ zeptal se Jiřík, aby řeč nestála.

„Do měsíce,“ odpověděl hrdě Václav. „Snad to bude dcera. Je to naše sedmé dítě. Čtyři kluci a dvě dcery.“

„Závidím vám,“ řekl Jiřík. „Já mám jen jednoho syna a tři dcery. Dvě jsou provdané a teď bych rád oženil i syna. Má už čas.“

„Naše děti jsou ještě malé,“ řekl Václav. „Kromě Anny, té hledám ženicha. Bude jí osmnáct. Původně jsme mysleli, že zůstane v klášteře, kde byla od deseti let na vychování, ale letos na jaře se vrátila domů.“

„To má na čase,“ přikývl Jiřík. „Mému synovi je třiadvacet a do ženění se mu nechce. Já v jeho letech jsem už měl dvě děti a musel jsem se starat o celou tvrz a vesnici. On se však stará jen o lov, věčně se toulá po lesích.“

„Ta dnešní mládež,“ posteskl si i Václav. „Chtějí se jen bavit a mít se dobře. Však on je život naučí.“

Oba svorně pokyvovali hlavami a k nim se přidala i Barbora se svým pokývnutím.

„A ty na ženění nepomýšlíš, pane?“ zeptala se Barbora. „Vždyť jsi ještě zachovalý a silný.“

„Často si říkám, že by malá Anděla potřebovala matku,“ připustil Jiřík. „Je to už pět let, co Marta zemřela při jejím porodu, ale zatím jsem se k tomu neodhodlal.“

Náhle se tiše otevřely dveře a do místnosti vstoupila vysoká štíhlá dívka. V rukou nesla tác s pečenou zvěřinou a ošatku placek. Vše položila na stůl a opět odešla. Jiříka okouzlila její krásná tvář a ztepilá postava. Chovala se skromně, jak ji to naučili v klášteře, ale z očí jí šlehaly plameny ještě neprobuzené vášně a celé její vzezření vzbuzovalo dojem nespoutané síly. V ovzduší po ní zbyla lehká kořeněná vůně, kterou Jiřík neznal, a erotický náboj.

„To je naše Anna,“ řekl pyšně Václav.

Jiříkovi bylo okamžitě zřejmé, proč ji poslali z kláštera domů. Život řeholnice pro tuto vitální dívku nebyl ten pravý. To by byla žena pro... Jana. Ta by ho jistě zaujala a byl by konečně konec jeho vylomeninám.

„Můj Jan je také pěkný chlapec a zdědí tvrz i vesnici,“ začal kout železo. „Jeho dvě sestry jsou již vyplacené, zůstává jen malá Anděla.“

„Anna jako nejstarší dítě nebude mít také malé věno,“ chytil se Václav. „Barbořina matka jí chystá už od malička výbavu. A od nás taky nedojde zkrátka.“

Barbora se sklopenýma očima se jen usmívala. Věděla proč. Její první manžel byl o třicet pět let starší než ona. Byla by ráda, kdyby Anna dostala mladého muže, a navíc s vyhlídkou na vlastní zboží.

Muži začali rozebírat situaci v zemi a k tématu dětí se již nevrátili. Bouřka se dávno přehnala a Jiřík se konečně zvedl k odchodu.

„Doufám, že se brzy zase uvidíme,“ řekl vyzývavě a hleděl Václavovi do očí.

„Zastavte se,“ odpověděl Václav stejným tónem a schválně použil množné číslo, čímž zval i mladého Ulvského.

Jiřík odjížděl z Lampersdorfu a přemítal. Jejich tvrz nenavštívil už přes deset let. Všiml si, že se za tu dobu rozrostla a skýtala utěšený pohled. Nebylo žádným tajemstvím, že se Václav z Lampersdorfu před devatenácti lety výhodně oženil s mladou vdovou Barborou Jiříkovskou, která přinesla na jeho tvrz blahobyt.

Barboru v patnácti letech provdali za padesátiletého Ctibora z Jarohněvic a za jeho bohaté zboží. Do roka mu porodila syna a do dalšího roka ovdověla. Ctibor zahynul na lovu pádem z koně. Vyrojily se tehdy různé dohady. Ctibor z Jarohněvic byl třikrát ženatý, ale jeho dvě předchozí ženy mu nedaly dědice. Obě byly sice bohaté, ale neduživého těla. Zato Barbora byla statná dívka plná života. Nicméně se začalo šeptat, že Ctibora v manželském loži zastupoval jeho synovec Mikuláš, který na tvrzi svého strýce často pobýval. Inu co, dítě bylo tak jako tak jedné krve. Když Barboře uplynula doba smutku, všichni očekávali, že si Mikuláše vezme. Ta však k úžasu všech dala přednost chudému, ale krásnému Václavu z Lampersdorfu a opustila jarohněvické zboží. Správy sirotčího statku se ujal Jošt, bratr Ctibora staršího, do doby než mladý Ctibor dospěje a zboží převezme. Ve třinácti letech opustil mladý Ctibor svoji matku a začal se zaučovat ve správě zboží u svého strýce. Když dospěl, převzal vzkvétající tvrz a vesnici. Jarohněvičtí byli soudržný a pracovitý rod, podrželi jeden druhého v nesnázích, proto se jim už od nepaměti dařilo. Ani Ctibor na svou matku nezapomínal a pomáhal jí, kde se dalo. Také Barbora byla dobrá hospodyně a pomohla svými radami Václavovu zboží na nohy.

Jiřík jen tajně doufal, že Anna z Lampersdorfu podědila alespoň něco z kvalit své matky. Na ulvské tvrzi už dlouho chyběla ženská ruka. Paní domu teď zastávala Jiříkova stará chůva Marie, ale na správu tvrze už nestačila. Nejvíc ženská přítomnost chyběla Anděle. Potřebovala by mladou společnici.

Přijížděl ke své tvrzi a všímal si nedostatků, které dřív vůbec nevnímal. Jeho tvrz byla daleko větší než lampersdorfská, ale za pět let jeho vdovství nějak zpustla. Věž potřebovala opravit a okolí tvrze bylo také neutěšené. Vjel na dvůr a poprvé po letech zaregistroval, jak zpustošený je. Všude se povalovaly nepotřebné, vyhozené věci a mezi nimi se procházela drůbež všeho druhu a zanechávala za sebou vrstvu trusu. Do očí ho uhodil nepoměr s čistým dvorem lampersdorfským.

Vešel do stáje, kde Jan se svým druhem Vaškem pozorovali právě narozené hříbě. Jiřík spokojeně poplácal kobylu po krku. Hřebeček se bude hodit pod sedlo.

„Musím s tebou mluvit,“ řekl Janovi.

Jan poslušně přikývl, ale Vašek se na Jiříka nesouhlasně podíval. Jan následoval svého otce do síně.

„Měl by ses konečně oženit,“ začal Jiřík rozhovor.

Janovi se stáhlo obočí: „Ale otče, víš, že se nechci ženit.“

„Nemluv!“ řekl hrubě Jiřík. „Mám už dost tvých prostopášností. Našel jsem ti nevěstu. Její otec souhlasí. Pokud se jim budeš líbit, vezmeš si ji. Už jsem rozhodl. Jsi můj jediný mužský potomek a já chci, aby rod pokračoval i po meči. Jinak se na Ulvy dostanou děti tvých švagrů.“

Jan mlčel. Proti otcovým slovům neměl argumenty. Jiřík si prohlížel svého syna. Vysoký, štíhlý hoch s hlubokýma vnímavýma očima po nebožce matce a krásným úsměvem. Které ženě by se nelíbil? Anna ho bude chtít. Srdce mu však sevřela ledová ruka. Má právo zatáhnout tu krásnou dívku do ulvských potíží?

Jaký bude Jan manžel? Je Anna natolik silná, aby si s ním poradila? Ještě je čas couvnout. Ne, Jan se přece musí jednou oženit a Anna je příliš lákavá nabídka, než abych si ji nechal ujít.

Další den se všichni pustili na Jiříkův pokyn do úklidu tvrze. Pacholek Matěj vyhnal drůbež ze dvora, sbil jí novou ohradu a přístřešek. Jan s Vaškem čistili dvůr a chůva Marie se svou pomocnicí Janou, Matějovou ženou, drhly obytné místnosti.

Jan byl zaražený a Vašek naštvaný. Cítili, že se blíží konec jejich svobody. Vašek sice štval Jana proti otcovu rozhodnutí, ale Jan byl příliš poslušný na to, aby otci odporoval.

V neděli se oba Ulvští oblékli do svátečních šatů a vyrazili na koních do Lampersdorfu. Po cestě dával Jiřík Janovi ponaučení.

„Budeš se chovat zdvořile a Annu si budeš předcházet. Varuji tě! Jinak už u mě nenajdeš pochopení.“

Lampersdorfští přivítali hosty slavnostní atmosférou a bohatou tabulí. Jan byl příjemně překvapen Anninou krásou a ona se nad milým a pěkným nápadníkem přímo rozplývala. Všichni byli spokojeni. Návštěva dopadla nad očekávání dobře. V ústraní se Jiřík s Václavem domluvili, že příští týden přijedou na návštěvu zase oni do Ulv a domluví se na věnu. Jiřík odjížděl z tvrze s úsměvem na rtech, Jan jel zadumaně.

„Tak jak se ti Anna líbí?“ zeptal se Jiřík syna.

„Je pěkná a chytrá,“ odpověděl Jan.

„Tak souhlasíš se svatbou?“ chtěl vědět Jiřík.

„Mám snad jinou možnost?“ řekl smutně Jan.

Jiřík mlčel. Byl spokojen. Vždycky si myslel, že s hledáním nevěsty budou větší potíže.

Celý týden se Jan s Vaškem ve volných chvílích toulali po lesích a lovili zvěř. Jen ať si ještě užije svobody, mumlal si Jiřík pod vousy. Po svatbě ale musí Vašek z domu.

Vašek byl synem jeho sestřenice. Po její smrti ho přivezl Jiříkovi Vaškův starší bratr. Právě se oženil a jeho žena Vaška nesnášela. Jiříkovi se desetiletého Vaška zželelo a dovolil mu zůstat. Chtěl také, aby měl tehdy ještě malý Jan druha k hrám, když už dalšího syna neměl. Marta to neviděla ráda a Vašek jí nepřirostl k srdci. Říkala, že v jeho očích není nic dobrého. Tehdy myslel, že na Vaška žárlí, protože nemohla dlouho znovu otěhotnět a trápila se, že mu dala jen jednoho syna. Kdyby dal na její dojmy, určitě by teď nebyly problémy. Jan se choval k Vaškovi jako k sobě rovnému a Vašek začal vyžadovat tento postoj postupně od všech, nakonec i od Jiříka. Ten ho však vždycky odkázal do příslušných mezí a dával mu najevo, že je pouze trpěný kvůli Janovi. Dovolil mu však, aby řídil čeleď, protože měl u ní respekt a byl pracovitý. Vašek však začal Jana příliš ovládat a manipulovat s ním. Jiříkovi bylo jasné, že pokud by se s ním něco stalo, faktickým pánem tvrze by se stal Vašek.

V neděli odpoledne přivítali Lampersdorfské. Jen Barbora zůstala doma. Každou chvíli čekala slehnutí. Jiřík provedl Václava a Annu tvrzí a z věže, z níž byl krásný rozhled, jim ukázal ulvské zboží. Václav byl spokojen a Anna se ani nesnažila skrývat své nadšení z toho, že se dostane do Ulv. Jan se také činil, vědom si hrozby svého otce, a předháněl se v projevech galantnosti. Jiřík s Václavem si nakonec připili na své děti a jali se domlouvat věno. Jan zatím Anně ukazoval hříbata a přislíbil jí, že malý hřebeček Hajo bude jen její.

Oba otcové se dohodli a svatbu stanovili na druhou neděli po svatém Havlovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství Anny z Lampersdorfu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.