Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Olga Dostálová, CSc.

PÉČE O PSYCHIKU ONKOLOGICKY NEMOCNÝCH

Recenze:
prof. PhDr. Stanislav Kratochvíl, CSc.

Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © allphoto, 2016

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6261. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Formát ePub Štěpán Böhm
Perokresby nakreslil dle podkladů autorky Ing. Bc. Jan Zika.
Fotografie dodala autorka.
Počet stran 168
1. vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9256-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9255-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5706-3 (print)

Věnuji památce nezapomenutelné bytosti,
vynikající sestry Milady Černé, kmotry mojí dcery.

Děkuji za vyškolení, odborné vedení a obětavou pomoc prof. PhDr. Stanislavu Kratochvílovi, DrSc., po celou dobu, kdy mi bylo umožněno věnovat se psychoterapii. Dále děkuji za dodnes trvající odborné diskuze a vždy ochotně poskytnutý materiál doc. PhDr. Karlu Balcarovi, CSc.

Moje upřímné poděkování patří Ing. Bc. Janu Zíkovi za pomoc při úpravě tabulek a obrázků.

Děkuji také prim. MUDr. Karlu Nešporovi, CSc., za pohotovou konzultaci a prof. MUDr. Ivanu Pleškovi, DrSc., za poskytnutí jeho publikací.

Ze spolupracovníků Pražské vysoké školy psychosociálních studií děkuji paní Haně Králové, vedoucí studijního oddělení, a paní Ing. Martě Větrovcové za pomoc se shromažďováním literatury. Za vstřícné pochopení a několikatýdenní uvolnění z mých povinností ve škole děkuji rektoru PVŠPS doc. PhDr. Jiřímu Růžičkovi, Ph.D., a tajemnici školy Mgr. Mileně Balé.

Nemohu opomenout zmínit výbornou spolupráci Mgr. Vlasty Wirthové z nakladatelství Grada Publishing.

autorka

Předmluva

V posledních dvou desetiletích byla v naší zemi napsána celá řada knih poskytujících rady zdravotním sestrám ve výkonu jejich obtížného povolání. Přes oprávněnou pozornost věnovanou tomuto náročnému povolání je však zdravotních sester stále nedostatek a některá oddělení jsou – nebo budou – nucena omezovat svůj provoz.

Položila jsem si proto otázku, zda se nepouštím do něčeho, co by nakonec postrádalo smysl. Pomalu jsem si však uvědomovala, že nemusí být tak zcela marné na sklonku svého života napsat něco, co by přece jen zainteresované oslovilo. Pojala jsem to spíše jako výzvu po mnoha letech odstupu od této problematiky, kdy jsem se sice věnovala něčemu jinému, ale na svůj obor mám stále živé vzpomínky i řadu písemných dokladů. Rozdíl je v tom, že tehdy jsem žila uvnitř problému, nemohla jsem se vyhnout někdy ani pesimismu, který z něj na mě vyzařoval, kdežto dnes už k této problematice mohu přistupovat s nadhledem. Díky tomu lze vidět jasněji, kde bylo třeba síly šetřit, kde je naopak účelně vydávat a jak tedy hospodárně zacházet s vlastní kapacitou odolnosti.

Moji první knihu o psychoterapii u onkologicky nemocných vydalo Avicenum v roce 1986, další dvě pak vyšly záhy na začátku 90. let, z nichž jedna v nakladatelství Grada Publishing. Naposledy jsem téma zpracovávala ve dvou odborných kapitolách v obou vydáních knihy Paliativní medicína v tomtéž nakladatelství.

Nyní již 16. rokem pracuji na vysoké škole pro nelékařská pomáhající povolání, kde přednáším problematiku týkající se medicíny. Musím tedy stále držet krok a mít přehled, co se děje nového. Nejdelší dobu mého života, celkem 35 let, však zabírala právě práce s onkologicky nemocnými. Když jsem odešla do penze, pacienti z mého bývalého kroužku jógy se soukromě stále stýkali. V současné době jsem v občasném kontaktu se dvěma svými bývalými pacientkami a jednou vzácnou osobností, výjimečně vstřícnou rehabilitační pracovnicí paní Marií Slaninovou, jež se po mém odchodu ujala vedení kroužku pacientů. Kromě toho jsem se téměř po třech desetiletích prostřednictvím adresy uvedené na internetu zkontaktovala s pacientem, kterého jsem kdysi léčila s velmi závažným onkologickým onemocněním, a velmi mě potěšilo, že je dodnes v pořádku. To mi nejen působí radost, ale i dodává energii k napsání této knihy.

Se sestrami, které přicházejí na Pražskou vysokou školu psychosociálních studií (PVŠPS), v současnosti pracuji v jiné pozici, nyní v úloze jejich učitelky a často i jako vedoucí závěrečných prací. Tato další pozice ve vztahu k sestrám mi je umožnila vidět z širší perspektivy a možná jim i lépe rozumět.

Předkládaná kniha sleduje příležitost k předání zkušeností spíše než souhrn informací z jiných publikací. Pokud tyto zkušenosti pomohou alespoň několika lidem, splní kniha svůj účel. Současnou českou oficiální literaturu pro sestry se snažím zmiňovat, ale vyhýbám se tomu, aby tato práce byla kompilací. Než abych opakovala už sdělené, většinou odkazuji na uvedené publikace. Zmiňované pojmy však vymezuji, jelikož z výuky vím, že se v nich nezřídka tápe na úkor vzájemného porozumění. Místy čerpám i z literatury, na kterou se už zapomnělo nebo které se nepřičítá – možná i neprávem – význam. Občas se setkáváme i s náhlým objevováním a oprašováním minulých zkušeností a názorů, jež zapadly pod množstvím nových objevů. V oblasti ducha je to podobné jako v archeologii: V zasutých spodních vrstvách můžeme najít překvapivé věci.

Pokud tedy kniha pomůže sestrám získat alespoň částečný nadhled nad denními patáliemi, a tím i větší spokojenost se svým životem, což se nutně odrazí i v jejich práci s onkologickými pacienty, bude můj záměr naplněn.

autorka

Úvod

Povolání zdravotní sestry je po stránce mezilidské komunikace jedno z nejnáročnějších, proto se v něm dostavuje i poměrně časté emoční vyčerpání, až syndrom vyhoření. Sestra musí najít rovnováhu mezi empatií, šetrnou komunikací s pacientem a kvalifikovaným odstupem v zájmu zachování vlastní duševní rovnováhy, obzvláště pokud se jedná o pacienta s pokročilejším nádorovým onemocněním. Zásadním požadavkem je respektování lidské důstojnosti a svobody jeho rozhodování a zároveň pomoc odbornou péčí ke zlepšení nebo k co nejdelšímu udržení alespoň přiměřené kvality života pacienta.

Je pochopitelné, že věda pracuje s vědeckými argumenty a uvádí jako doklad pro své závěry odborně prováděná statistická šetření. Snaží se statisticky podchytit i spokojenost s vlastním životem u vybraného souboru pacientů, v posledních několika desetiletích také u zdravotních sester. Výzkumů a argumentů se předkládá velké množství, ale každý člověk je jedinečnou entitou, nelze ho pouze zařadit do určité kategorie. V této knize předkládám tedy zcela otevřeně vlastní zkušenosti a různé možnosti, jak řešit situace, nebo jak se mi zpětně jejich lepší řešení jeví.

Dovolte mi na tomto místě malé formální upozornění. Kniha je samozřejmě určena i pro muže vykonávající toto povolání, ale vzhledem k tomu, že v něm stále značně převládají ženy, opouštím dosud trvající gramatické pravidlo, že – i když je ve skupině jeden muž a jakékoliv množství žen – se píše měkké i. Proto, pánové prominou, dám přednost více zastoupeným ženám. V obecném konstatování samozřejmě dbám gramatických pravidel.

Práci sestry s psychikou onkologických pacientů, zvláště pak při progresi onemocnění, je třeba uvést do širšího rámce s její životní filozofií, s jejím vztahem k životu i ke smrti a po praktické stránce i s jejím soukromým životem. Proto v úvodních kapitolách věnuji pozornost i těmto širším souvislostem.

Faktory ovlivňující kvalitu práce zdravotní sestry

■znalost vlastní motivace ke zvolení svého povolání

■uvědomění si vlastního očekávání, s jakým do práce nastupuje

■úprava osobního zázemí, které může práci ulehčovat i znesnadňovat

■vědomí si svých předností a nedostatků

■vědomí si hranice svých možností při přetížení

■znalosti prevence syndromu vyhoření a potřebných kroků, pokud je jím sestra ohrožena

■péče o vlastní psychickou rovnováhu a základní znalosti o tom, jak ji udržet

Věda se často vyhýbá jevům, které ještě nebyla schopna dobře vysvětlit. Mezi ně patří – i třeba velmi vzácná – nápadná zlepšení, nebo dokonce úplný ústup onemocnění nevyléčitelných pacientů (Everson a Cole, 1966; Stephenson, 1971). Každý z nás se s několika, nebo alespoň s jedním takovým případem během let provozování praxe setkal. Stává se, že se tím odborníci raději přestanou zabývat, pokud pro to nemají vysvětlení, nebo předloží interpretace, které nejsou prokazatelné.

V každém případě nemohu jinak, než zde zdůraznit značný význam psychického stavu u pacienta, ať už jeho onemocnění je nebo není kauzálně léčitelné, a paralelně s tím brát v úvahu i význam psychického stavu zdravotní sestry, která o něj pečuje. Čím jsem starší, tím se stále více přesvědčuji o značném vlivu psychického stavu na stav tělesný.

„Většina lidí považuje zaměstnání za pouhý prostředek k obživě.

Jak nízké posuzování toho, co má být tvůrce charakteru!

Naše zaměstnání má nás povýšit a prohloubit a všechny božské dary sloučit

v jediné harmonii a kráse.“

(Mellan, 1947, s. 20)

1Motivace k volbě povolání zdravotní sestry, očekávání a první dojmy při nástupu do zaměstnání

Na začátku každé kapitoly považuji za vhodné definovat termíny, protože předpokladem správného uvažování je znalost jejich obsahu. Je to třeba i proto, aby všechny strany mluvily stejným jazykem. Někdy dokonce totéž slovo s ubíhajícím časem postupně mění svůj obsah, což je důležité si uvědomit především při diskuzi generací, jež od sebe dělí několik desítek let.

1.1Vymezení pojmů

Motivace je „působení pohnutky (důvodu, příčiny) směřující k určitému jednání; vnitřní podmínky, síly jedince, které určují směrování jeho činnosti, cílů atd… Výrazný pojem v psychologii, který má však korelát v neurofyziologii a … význam v klinické medicíně“ (Vokurka, Hugo a kol., 2008, s. 659).

Šamánková a kol. (2011, s. 16) uvádějí: „…motivace je hybná síla našeho jednání a konání. Pro naplnění potřeb je důležitá její síla a schopnost jedince překonávat překážky … Motivace je psychický proces vedoucí k energetizaci organismu …“

Je zřejmé, že např. úspěch léčby bude ovlivňovat i motivaci pacienta léčit se a spolupracovat se zdravotnickými pracovníky.

Ivanová a Vévoda se velmi podrobně zabývají názory různých autorů a manažerů na motivaci k práci (Vévoda a kol., 2013, s. 15–18) a také na motivaci a pracovní spokojenost ve zdravotnictví, jimž se věnuje pozornost od konce první třetiny 20. století (tamtéž, s. 19–28).

Jaký je rozdíl mezi motivací a motivem? Motivace je souhrn vlastností, stavů a procesů vyvolávajících snažení. Motiv (pohnutka) je dílčí složka motivace (jichž má člověk hodně), která ovlivňuje jeho duševní pochody i chování jako jedna konkrétní „duševní síla“ (metaforicky) v duševním životě. Má svůj zdroj v nějaké právě neuspokojené potřebě člověka či zvířete a pudí ho (instinktivně, zvykově nebo vědomou volbou) k činnosti vedoucí k uspokojení – k naplnění potřeby. Často se právě vzbuzenému motivu říká „motivace“ k něčemu.

Motivy mají svůj směr (co vyžadují k uspokojení) a velikost (nakolik právě nyní nebo nakolik obvykle). Pojem motiv má vlastně dva významy: Jednak je to trvalá dispozice ve struktuře jeho motivace (osobnosti), která může být latentní, tč. nepůsobí, jednak se tím míní stav aktualizování té dispozice právě přítomným nedostatkem nebo přebytkem, tedy právě vzniklou potřebou (stavem) něco získat nebo se něčeho zbavit, projevující se procesem směřování k takovému cíli (volně podle Balcara, 1991).

1.2Motivace k volbě povolání

Zkušenost z výuky na vysoké škole humanitního zaměření mě přesvědčila, že je důležité, aby si studenti uvědomili, proč volili právě určité povolání. Skutečné důvody někdy překvapí. To platí zejména pro povolání, kde je nezbytná dobrá komunikace s klienty.

Odborné publikace píšící o motivaci zdravotních sester se zpravidla zabývají motivací týkající se jejich vztahu k už probíhajícímu výkonu práce (Buriánek a Malina, 2009; Vévoda, 2010; Ivanová a kol., 2013 a další). Podle mých zkušeností je dobře, když zdravotní sestra, která se rozhodla pro volbu svého povolání, si už na začátku studia uvědomí, jaký měla opravdový motiv ke své volbě. Někdy je dost obtížné si to vůbec připustit. Nejlepší je mít jasno už před zahájením studia, ale v každém případě je důležité vědět to při nástupu do zaměstnání.

1.2.1Příklady motivací k volbě povolání lékaře

U jednotlivých kategorií pomáhajících povolání mohou být motivace k jejich volbě rozdílně zastoupeny. Vymětal uvádí výsledky anonymního průzkumu u studentů 3. ročníku medicíny na 1. LF UK, který byl proveden v letním semestru 1992 před jejich nástupem do zaměstnání.

Vyplněné dotazníky pocházely od 72 studentů ve věku mezi 20–22 lety z českých zemí a ze Slovenska, 44 bylo žen a 28 mužů. Zjistilo se, že ke studiu medicíny měli více důvodů, jeden z nich však převažoval. První tři důvody, které uvedly studentky, byly altruismus – snaha pomáhat druhým, dále prestiž a atraktivnost povolání a osobní negativní zkušenost s nemocí a smrtí. U studentů byla na prvním místě ctižádostivost – snaha vyniknout, altruismus – chtít pomáhat druhým, na třetím a čtvrtém místě „přírodovědný zájem“ a prestiž a atraktivnost povolání (Vymětal, 2003, s. 80–81). Jistě není ani zanedbatelné, že lékaře v rodině mělo 21 % žen a 31 % mužů, takže nesporně zde hraje roli i nápodoba nebo splnění přání rodiny.

Rozdílnost názorů na důvody volby povolání lékaře lze najít i v různých beletristických knihách. Např. lékař a známý spisovatel skotského původu z první poloviny 20. století Archibald J. Cronin ve své knize Labutí zámek preferuje jako nejvhodnější motiv pro studium lékařského povolání touhu po poznání. Charakterizuje svého hrdinu Harvaye, který má určité autobiografické rysy, takto: „Neaspiroval na úspěšnou praxi. Netoužil po židli konzultujícího lékaře ani po bohatství... Měl v sobě onu jedinečnou žhavou touhu ženoucí ho kupředu, touhu, kterou mívá jen málo mužů po celá století – vrozenou vášeň pro původní bádání“ (Cronin, 1948, s. 51).

V knize Doktoři od Ericha Segala se hlavní hrdina Barney spontánně zajímal od doby puberty o školní předměty, které ho postupně přivedly až k rozhodnutí studovat medicínu. Ve škole si vybral latinu jako nepovinný předmět a vypomáhal po vyučování ve spojené lékárně a drogérii. Lékárník ho seznamoval s účinkem léků. I zde se tedy jednalo o prvotní zájem o obsah předmětů potřebných pro medicínu (Segal, 1992).

První vystudovanou lékařkou byla Alžběta Blackwellová v roce 1849 v USA. Než se jí to podařilo, byla mnohokrát odmítnuta. Její motivací bylo pomáhat ženám, a tak jim umožnit, aby podstoupily lékařskou prohlídku bez zábran, které jim často nedovolovaly nechat se vyšetřit od muže (Honzáková, 1930, s. 9).

Já jsem šla medicínu studovat z toho důvodu, abych poznala a ovládala vlastní tělo.

Maminka byla lékařka a už starší, když jsem se narodila, navíc byla velmi úzkostlivá a mě často navštěvovali dětští lékaři. Někteří z nich se pak stali profesory, po dalším je nazván příznak bělavých, lesklých papulek na distálních článcích prstů při spále jako Šrámkův příznak (Vokurka, Hugo a kol., 2008, s. 1001). Byli to tedy vysoce erudovaní pánové, nicméně já jsem těmito návštěvami nebyla nikterak nadšená a postupně jsem si umínila, že vystuduji medicínu, abych se léčila sama a doktory nepotřebovala, což se snažím v mezích možností dodržet dodnes^1. Vědomá snaha pomáhat lidem se u mě dostavila až v posledních dvou letech studia medicíny.

Dotázala jsem se řady lékařů, kteří mi sdělili, že měli zájem o biologii už na gymnáziu, někteří dokonce v dětských letech. Jiní se ale otázkou motivace ke studiu medicíny před tím vědomě nezabývali. Jak je vidět, důvody pro volbu povolání mohou být různé a je jim také přisuzována různá hodnota.

1.2.2Motivace k volbě povolání zdravotní sestry

Uvedu jako příklad tři výzkumy motivace sester při volbě tohoto povolání. Honzák uvádí dotazník, v němž položil sestrám a sociálním pracovnicím otázku týkající se motivace k volbě povolání (Honzák, 2015, s. 13–14). Otázka byla uzavřená, sestry si vybíraly z předložených odpovědí. Všechny zatrhly jako motiv odpověď „chtěla jsem pomáhat lidem“ (tamtéž, s. 9).

Šlo o úctyhodné množství 782 dotazníků, takže závěr zní hodně přesvědčivě, ale přesto si dovolím namítnout, že tato volba z předložených otázek se může i nabízet. Část osob může chtít – i nevědomě – v dotazníku pěkně vypadat sama před sebou, i když je průzkum anonymní.

Heplová a Michálková (2010) provedly v roce 2009 dotazníkové šetření u 93 sester na pražských pracovištích FTNaP a IKEM. Jedna z otázek byla také na motivaci pro volbu povolání sestry. Z uvedeného souboru 65 % uvedlo, že je vedla touha pomáhat lidem, 25 % zvolilo školu z důvodu minimální přítomnosti matematiky v učivu, 9 % uvedlo prestiž a 1 % finanční ohodnocení. Autorky upozorňují na znepokojující skutečnost, že 41 % sester by si zpětně své povolání už nevybralo.

Zacharová (2010) provedla výzkum pomocí dotazníkového šetření u sester ve zdravotnických zařízeních Moravskoslezského kraje ve 2. pololetí roku 2009. Ochotu pomáhat jako důvod k volbě povolání uvedlo 67,7 % dotázaných, touhu po vědomostech 16,3 %. První číslo se zhruba shoduje se shora uvedeným výzkumem pražských autorek. Sestry v souboru Zacharové by se však rozhodly pro volbu svého povolání znovu.

Podle mého názoru by se tento rozdíl v obou výzkumech dal vysvětlit tím, že v Moravskoslezském kraji je podstatně vyšší nezaměstnanost než v Praze, kde je více možností vybrat si zaměstnání. Sestry v Moravskoslezském kraji si tedy práce více váží a volily by znovu stejně, protože nejsou tolik ohroženy nezaměstnaností jako ostatní profese.

Domnívám se, že kdyby sestry skutečně pomoc lidem tak niterně prožívaly, jak uvádí Honzák, neodcházely by do výnosnějšího nepomáhajícího zaměstnání, jak se dozvídáme ze sdělovacích prostředků. Na druhé straně určitý zájem o pomoc druhé osobě, třeba neuvědomělý, u nich zřejmě je, ale nemusí být na prvním místě.

Důležité je si připustit i důvody méně chvályhodné (tab. 1., může být doplněna dalšími motivy). Nepoužívám dotazníky, které mají význam pro statistické hodnocení, protože mi nejde o záležitost formální, ale pouze o soukromou pomoc každé sestře, aby si uvědomila, jak to u ní s motivací vypadá. Je to zcela niterná záležitost.

Blízko k motivaci mají city. Lze říci, že jsou zdrojem jakési obecné energie. Pokud je nám něco příjemné, máme motivaci to opakovat, než když je tomu naopak. Pokud citový stav udržuje vnitřní rovnováhu organismu, působí to příznivě. Zdrojem emocí a motivací stejně jako sídlem paměti je limbický systém (Elišková a Naňka, 2006, s. 278).

Tab. 1. Motivy k volbě povolání zdravotní sestry

Motiv

zcela pozitivní

převážně pozitivní

problematický

negativní

■povahový sklon k prosociálnímu chování

■přesvědčení o významu oboru pro společnost

■dobré komunikační schopnosti

■zájem o získání znalostí v tomto oboru

■doplnění vědomostí v dalším oboru při dokončené jiné specializaci

■nápodoba podle vzoru v rodině nebo v okolí

■situační úspěch při první pomoci nebo v ošetřování nemocného

■onemocnění v okolí, snaha pro to něco udělat

■zkušenosti získané z dřívější pozice pacientky

■stabilní mzda, případně možnost získání lepšího ocenění v cizině

■syndrom pomáhajících

■ctižádost dokazovat schopnost pro obor svému okolí

■studium oboru kvůli přání blízkých osob

■volba podle předmětů zastoupených ve studiu

■hledání životního partnera na základě společných zájmů

■volba podle příkladu svých vrstevnic

■touha po moci

■možnost manipulace s lidmi

■hraniční struktura osobnosti

■pouze získání diplomu

V tabulce 1. je jmenováno více motivů, které nemají přímou návaznost specificky k volbě tohoto povolání. To však není nikterak překvapující. Osob s převahou vyloženě jen pozitivní motivace je podstatně méně. Přesto mohou i sestry s problematickou motivací na sobě zapracovat natolik, že se jejich motivace postupným vývojem zcela změní. Někdy se změní i spontánně, jak člověk dozrává. Při vyloženě negativní motivaci by bylo lépe, kdyby sestra toto povolání nevykonávala, je to riskantní jak pro ni, tak pro osoby jí svěřené.

Pomáhající povolání skutečně není pro každého a připustit si to není žádná devalvace. Každý jsme vybaveni pro něco jiného a je důležité, aby člověk dovedl najít právě to, co se k němu hodí a co mu vyhovuje. Rozhodnutí však bylo a je na každé z vás. Jde o jedno z nejdůležitějších rozhodnutí ve vašem životě, protože zasahuje daleko do budoucnosti, do značné míry určuje, jak bude váš život nadále probíhat a jak s ním budete vnitřně spokojeny.

Nyní si podrobněji proberme některé z uvedených motivů, které mohou ovlivňovat volbu povolání sestry.

Sociální a prosociální chování, altruismus

Sociální chování je podle Hartla a Hartlové (2000, s. 215–216) „chování jedince v sociálním kontextu, chování ovlivněné přítomností, postoji a/nebo jednáním druhých nebo ovlivňující druhé, případně oboje. Jde o základní činnosti, které umožňují vytváření, fungování a udržování skupin. Dle sociobiologů je lze srovnávat s chováním jiných druhů“.

Prosociální chování „je vyvrcholení sociálního chování“ (tamtéž).

Altruismus je výraz A. Comtea z roku 1853. Pojem je definován jako „nesobeckost, nezištný zájem, vztah, láska k lidem“ (in Linhart a kol., 2004, s. 28). Pokud se na pojem podíváme z hlediska více věd, zjistíme, že na něj pohlížejí s rozdílností. Všimněme si těchto různých pohledů. Lékařský slovník tento pojem neuvádí.

Podle Sociologického slovníku je altruismus „forma myšlení, cítění a jednání vedená nezištností a láskou k bližnímu, přičemž vlastní zájmy mohou výrazně ustupovat do pozadí“ (Jandourek, 2001, s. 20). Altruismus reciproční je založen na očekávání toho, kdo se choval altruisticky, že mu ten, komu pomohl, tuto službu v budoucnosti nějakou formou oplatí.

Altruismus je podle Hamiltona „připravenost přijmout ohrožení vlastního blaha kvůli prospěchu jedince stejného druhu“ (in Schmidbauer, 2000, s. 23).

Hartl a Hartlová (2000, s. 32) uvádějí pojetí sociobiologů, podle nichž se pomáhá v tomto pořadí:

■příbuzným, se kterými má jedinec společné geny

■nepříbuzným opačného pohlaví, kteří mu pomohou k rozšiřování jeho genů

■nepříbuzným obou pohlaví, kteří mu mají možnost jeho služby oplatit

■v žádném případě člověk nepomáhá těm, kteří by ho mohli nějak ohrozit

Fylogeneticky se altruismus projevil nejdříve jako ochrana potomků, Hinde (1967, s. 169–196) to zkoumal u makaků. Bezdětná samice se zajímá o matku a dítě, je vícekrát odehnána, ale nedá se odradit. Snaží se matce zavděčit vybíráním vší z její srsti. Je to tradičně předávané chování v určité skupině. Kromě genetiky tu působí i napodobování.

Jednou z prvotních forem altruistického chování je dělení se s druhými. Šimpanzi se také dělí, ale okamžitě, jak potravu získají, kdežto člověk již v nejstarších dobách dovedl dělení odložit.

Syndrom pomocníka

Syndrom pomáhajícího nebo pomocníka je obranou osobnosti, která není vědomá a je vlastně jakousi náhražkou za nedostatek této osobnosti prožívat a vyjadřovat emoce (Schmidbauer, 2015).

Venglářová a kol. (2011, s. 76) uvádějí: „Syndrom pomocníka spočívá v neschopnosti opravdově cítit a projevit vlastní city a potřeby. Je obtížné oddělit altruistické chování od egoistického. Pomáhání sytí potřeby, které nejsou uspokojovány v civilním životě, … vzniká tak bezmocný pomáhající.“

Jde tedy o pomáhání sám sobě spíše než druhému, i když může pomáhající vypadat velmi obětavě. Takový člověk v podstatě utíká sám před sebou a zvyšuje si svou hodnotu ve vlastních očích tím, že jakoby ušlechtile pomáhá. Projevuje však neustálou a nadměrnou touhu po pochvale a nesnáší kritiku. Také správně neodhaduje, co je pro nemocného účelné, kdy je nutné pomáhat a kdy ho vést k zodpovědnosti péče o sebe sama. Pokud se chce nemocný na této péči o sebe sama podílet a odmítá zvýšené opečovávání, dostávají se do konfliktu a pomáhající se staví do role oběti, která byla nevděčně odmítnuta. Při syndromu pomocníka není člověk, který tuto poruchu vykazuje, schopen pochopit cítění pacienta, není schopen empatie.

Příčina bývá v dětství. V dítěti se vyvolává vina, jakmile se mu něco nepovede, nebo pocit viny, aby zůstalo závislé na dospělém. Naopak syndrom pomáhajících může mít i opačnou příčinu: v odmítání dítěte rodiči. S tímto syndromem člověk přistupuje k volbě povolání, ale – pokud si to uvědomí – je možné ho zvládnout a dostat pod kontrolu. (Podrobnosti o syndromu pomocníka lze najít v publikacích Schmidbauera.)

Volba studia podle předmětů ve výuce

Předměty, které nebývají u budoucích zdravotních sester na SZŠ příliš oblíbené, jsou matematika a fyzika. Venglářová a kol. (2011, s. 75) však ani z tohoto důvodu nepovažují tuto volbu studia za špatnou. Podle mého názoru je sice problematická, ale nevylučuje, aby se studentka stala později dobrou sestrou, pokud na sobě dále pracuje.

1.3Očekávání před nástupem do zaměstnání

Není dobré si malovat situaci narůžovo a od svého nástupu do zaměstnání očekávat příliš mnoho. Naopak je lépe svá přání zbrzdit a vyčkat, jak se situace vyvine. Snáší se lépe být příjemně překvapena, než zklamána. V každém případě je situace v současnosti příznivější, než bývala kdysi. Jednak je sester nedostatek a už to vede zaměstnavatele ke snaze, aby z práce neodešla, jednak jsou dnes možnosti, aby sestra získala psychickou podporu a pomoc, pokud se setká se šokující realitou (supervize a psychologická péče).

Pro srovnání uvedu své nezapomenutelné dojmy z nástupu do zaměstnání.

Nastoupila jsem tehdy ještě na společné radiodiagnostické a radioterapeutické oddělení. Byla mi přidělena práce na radioterapii, což bylo pododdělení velmi malé a lékařky se na něm střídaly. Důraz byl kladen na radiodiagnostiku, všechny starší lékařky měly z tohoto oboru atestaci, nikdo neměl atestaci z radioterapie. Z toho důvodu vše vedl a na vše dohlížel přednosta oddělení. Toto pododdělení mělo vlastní ozařovnu, ale lůžka byla obhospodařována v rámci gynekologie na jiném pavilonu spojeném chodbou, ale vzdáleném několik minut od vlastního pracoviště. Tam bylo vyhrazeno pro ozařované pacienty 11 lůžek.

Starší lékařka, která tam do mého nástupu pracovala, mě na začátku dvakrát vzala na vizitu, dala mi papír s návodem, jak mám vypočítat příslušnou dávku záření do nádoru (plánování prováděl pouze přednosta), a odjela do lázní. Pojímala to tak, že mě zapracovala. Na půjčených lůžkách leželi pouze pacienti, kteří nemohli pro závažnost svého stavu na ozáření docházet, nebo pacienti, kteří už nemohli být pro pokročilou nádorovou nemoc vůbec léčeni a byli tam přeloženi z jiných oddělení. Viděla jsem poprvé tolik pacientů v těžkém stavu najednou a nemohla jsem se s tím vyrovnat. Během týdne zemřela jedna mladší žena s lymfosarkomem krčních uzlin a s rozsevem nádoru i v dalších uzlinách. I když jsem si byla vědoma nesmyslnosti svého pocitu viny, nemohla jsem jej překonat a stále jsem myslela na to, zda jsem pro ni nemohla udělat něco víc.

Trvalo mi delší dobu, než jsem se s utrpením a umíráním pacientů srovnala a zvykla si na ně. Žádná psychologická pomoc tehdy nebyla k dispozici. Na pracovišti se diskutovalo pouze o tom, jak léčit, nebo jak konstatovat, že léčba už byla vyčerpána. Doma jsem měla otce s karcinomem žaludku, takže možnost vyrovnání se s celou situací byla pro mě hodně obtížná. Měla jsem pocit nejistoty, svět se mi zdál nestabilní. Hledala jsem něco, co by mi vrátilo alespoň trochu rovnováhu. Našla jsem si jakousi náhražku stability šikmo přes ulici v jednom okně v posledním patře pod střechou. Tam jsem totiž vídala milého tlouštíka, herce Frantu Černého^2, který často ve vyrovnaném klidu pozoroval dění v ulici. Když jsem ho spatřila, uklidnila jsem se a řekla si: „Franta Černý je v okně, svět ještě pořád funguje.“ Nikdy jsem se s ním nesetkala, takže se nedozvěděl, jak důležitý pro mě byl. Svou přítomností v okně mi pomohl překonat otřes, kterým mě zavalila realita z nemocničního světa.

Bylo by dobře, abyste se nejdříve podívaly na oddělení, kam budete nastupovat, a seznámily se se situací. Vaše očekávání se tak srovná s realitou, což je předpoklad k lepší adaptaci na prostředí.

1.4Nástup do zaměstnání

Nyní si ještě řekneme, co je výhodné pro výkon povolání. Je to jistá osobní síla a intence, které umožňují angažovanost být u věci, dále trpělivost nejen s druhými, ale i sama se sebou, zdvořilé ocenění pomoci, kterou vám poskytují zkušenější osoby, nerozptylování se, plné soustředění na práci a vyvarování se konfliktů. Zpočátku je třeba méně mluvit, více pozorovat a udělat si o všem úsudek. Je dobře znát a připustit si své potřeby a cíle, umět se rozhodovat a nést následky svého rozhodnutí.

Intence je „záměr, úmysl, zaměření pozornosti. Ve fenomenologii důležitý fakt, že člověk není nikdy sám o sobě, o samotě, nýbrž vždy „u věcí“, vždy mu o něco jde, něčemu se věnuje, k něčemu je obrácen …“ (Sokol, 1998, s. 310).

Nastoupíte-li do nového zaměstnání, zejména prvního po škole, je třeba zachovávat zdrženlivost po stránce vyjadřování se k různým věcem a situacím a nevyvíjet navíc aktivity, které nesouvisejí s prací. Měla byste se seznámit s tím, co se od vás čeká na začátku a jaké povinnosti budete přibírat postupně. Je třeba se především orientovat v tom, jak vypadá provoz, jak se lidé projevují ve vztazích, jak se vyjadřují o sobě navzájem.

Veškerá energie by měla být věnována zvládnutí požadavků, jež se na vás kladou. Bude třeba si také teoreticky doplňovat, co se od vás požaduje v praxi, abyste byla na úrovni.

Pokud se vám bude někdo zapracovaný věnovat, je třeba mu dát najevo, že si jeho pomoci vážíte a nepovažujete ji za samozřejmost.

1 Abych jednomu z nich nekřivdila: MUDr. Jaroslav Procházka (později profesor, DrSc.) si získal jako jediný mou sympatii tím, že mi dovolil jíst tu a tam kyselou okurku při trávicích obtížích, což mi maminka zakazovala.

2 František Černý (1904–1963) byl český herec, zvukař a architekt, který vážil kolem 150 kg. Ve filmech Císařův pekař a Pekařův císař hrál alchymistu Honzu Skotáka.

„Výlučnost neposkytuje bohatství, leda bohatství marné a bezúčelné.

Ale ten jest jistě bohat, pro něhož je život ustavičným objevováním.“

(George Duhamel, Vláda nad světem, 1924, s. 76)

2Význam osobního života a rodinného zázemí pro výkon zdravotnického povolání

Vykonávání náročného povolání s nadměrným vypětím a současná péče o rodinu má po letech mnohdy za následek předčasné opotřebování organismu ženy. Může se to projevovat častou nemocností, až nástupem do invalidního důchodu, rozvodem nebo psychickou poruchou, zřídka i sebevraždou či útěkem z domova.

2.1Zaměstnané ženy v minulosti

V dobách rakouského mocnářství se takové situaci předcházelo tím způsobem, že např. učitelky se nesměly provdat, pokud chtěly vykonávat toto povolání. Jakmile se vdaly, musely nechat zaměstnání a věnovat se rodině.

Poměrně často se nevdávaly nejen první učitelky, ale později i první lékařky. Učitelkám to přikazoval zákon, kdežto lékařky se svobodně rozhodovaly. Povinný celibát učitelek byl zrušen až v roce 1919, rok po vzniku svobodného československého státu (Lenderová, 2007).

Z vyprávění svých rodičů a částečně i ze své krátké dětské zkušenosti života ve středních vrstvách obyvatelstva vím, že v období první republiky se vzdělané ženy ze středních vrstev vdávaly později, tj. až po skončení studia a alespoň krátké praxi v oboru. Stejně postupovaly lékařky, lékárnice, majitelky obchodů, ale také vyučující na středních školách a další. Tyto ženy mívaly děti až ve svém pozdějším věku, za který se považoval věk blíže třicítky. Často zůstávaly u jednoho potomka, protože nechtěly ohrozit své zavedené podnikání nebo pozici v zaměstnání, a najímaly si chůvy. Pokud byla žena majetnější, měla k dítěti kvalifikovanou sílu. Pokud nemohla nebo nechtěla nést finanční zatížení, které kvalifikovaná péče o dítě představovala, najala si nepříliš vzdělané mladé děvče, na něž byly jediné požadavky: aby bylo počestné, čistotné a spolehlivé. Hledalo se zpravidla na doporučení někoho známého, který se za spolehlivost děvčete zaručil. Odborné psychologické péči, která se dnes zdůrazňuje jako podstatná pro dětský věk, se tehdy nejen nepřikládal význam, ale ani se o ní příliš nevědělo, protože se kladl důraz především na tělesný vývoj a na osvojení žádoucích zvyklostí (např. dítě se učilo podstatně dříve chodit na nočník a obejít se bez plenek, které se tehdy vyvařovaly a praly). Výjimečně se takové rané psychologické výchovy nějakému dítěti dostalo, ale spíše by se dalo mluvit o jeho štěstí mít v blízkosti někoho osvíceného než o cílené výchově. Nevzdělaná chůva byla poučena, co se týče hygieny, nabádána k ostražitému hlídání dítěte, aby se zajistilo jeho bezpečí, a musela dohlížet na jeho předepsanou řádnou výživu a spánek. Mimochodem je z dnešního hlediska až nepochopitelné, že za důkaz dobré mateřské péče se obecně považovalo obézní dítě, protože to byl doklad, že nestrádá hlady a matka je dobře krmí. Mýtem dřívější doby bylo, že vyšší hmotnost je symbolem blahobytu, ale lze to vysvětlit tím, že lidé byli mnohem více ohrožováni hladověním (Kytnarová, 2012).

Po nástupu nových společenských změn po druhé světové válce byl naopak ve společnosti proklamován názor, že zdatná žena musí stihnout obojí: zaměstnání i rodinu. Pokud připustila, že obojí nezvládá, byla považována za ženu druhé kategorie. Většinou to bylo pokrytecké – každá vzdělaná žena chtěla vypadat zdatně, přiznat pomoc v domácnosti bylo proto tabuizováno. Pokud byl někdo v užší nebo širší rodině v penzi a pohyblivý, byl zapojen v domácnosti potomků či neteří a synovců. Práce rodinných příslušníků se nepočítala, nemluvilo se o ní a ženy, jimž se takto pomáhalo, tvrdily, že si všechno dělají samy. Ta, která takovou pomoc neměla, si ji v tichosti sehnala za peníze. Nebylo to až tak těžké, přestože se o tom veřejně nemluvilo. Pomocnice byly ženy, které si chtěly přivydělat k důchodu, nebo ženy s malým platem v zaměstnání, jež někde uklízely po své pracovní době.

Autorky zabývající se genderovou problematikou píší o zapojení žen v zaměstnání a v domácnosti jako o dvojím břemenu (Hochschild a Machung, 1989).

2.2Některé zajímavosti z vývoje ošetřovatelství

O historii ošetřovatelství pojednává kapitola v Ošetřovatelství I (Plevová a kol., 2011, s. 15–44) a větší podrobnosti jsou mimo záměr této publikace.

Je třeba pouze upozornit, že kdysi pracovali jako ošetřovatelé muži, např. v době Hippokrata. V roce 250 př. n. l. byla založena první formální škola ošetřovatelství v Indii, a to výhradně pro muže. V římské říši pracovali jako ošetřovatelé muži i ženy, později se vznikem vojenské nemoci zvané valetudinaria už jen muži (Gračko, 2012).

Ošetřovatelství se začalo vyvíjet se vznikem špitálů jako řádová a charitativní činnost v počátku raného středověku a rozvíjelo se spolu se šířením křesťanství (Staňková, 2003). Špitály byly budovány při klášterech příslušníky panovnických rodů a později šlechtou. V průběhu křižáckých výprav v 11. a 12. století se vytvořily dobře organizované ošetřovatelské řády zakládané mnichy.

V českých zemích se organizované ošetřovatelství vyskytovalo už v 10. století za vlády knížete Boleslava. Významnou postavou byla Anežka Přemyslovna, sestra krále Václava II., která se narodila v prvním desetiletí 13. století. Dostalo se jí svatořečení katolické církve v roce 1989.

Podle Gračka (2012) nastal v 16. století úpadek ošetřovatelství a později už tuto profesi ovládly ženy. Další vývoj ošetřovatelství pokračoval ruku v ruce s pokrokem medicíny. Od poloviny 18. století se při lékařských fakultách zakládaly první všeobecné nemocnice (Niklíček a Štein, 1985). Přelomovým obdobím pro vznik sesterského povolání byla krymská válka v roce 1854, kdy N. I. Pirogov zavedl službu sester pro zdravotní zajištění ruských vojsk (Niklíček a Štein, 1985, s. 160). Na druhé straně válečné linie se proslavila Florence Nightingalová, která vedla skupinu 38 ošetřovatelek do scutarské vojenské nemocnice. Lékaři sestry zpočátku odmítali (Plevová a kol., 2011, s. 28). V roce 1860 Nightingalová založila v Londýně první ošetřovatelskou školu^3 na světě. Podle jejího vzoru se postupně zakládaly ošetřovatelské školy ve velkých městech USA a Evropy (Jarošová, 1999). V Praze v rámci Rakouska-Uherska vznikla první ošetřovatelská škola v roce 1874. Fungovala pouze 7 let, pak byla zrušena, ale měla neobyčejný význam i pro budoucnost (Plevová a kol., 2011, s. 46).

2.3Práce a domácnost v nedávné minulosti

Tvrzení, že žena sama může kvalitně stihnout práci i domácnost, neodpovídá skutečnosti. To by snad bylo možné tehdy, kdyby si mohla brát dítě do zaměstnání a tam je v průběhu své vlastní práce nějak zabavit. To sice občas v nějakém zaměstnání jde, ale rozhodně to nejde stále a ve většině povolání vůbec. V době zaměstnání matky se tedy musí o dítě starat někdo individuálně, nebo je umístěno v nějakém zařízení. Pokud žena musela ráno zavést a odpoledne do určité hodiny vyzvednout dítě, nakoupit, uvařit večeři, uklidit byt, vyžehlit prádlo, sledovat výsledky dítěte nebo dětí ve škole, pomoci s úkoly a ještě k tomu respektovat přání svého manžela, neměla vůbec žádné časové možnosti pro sebe a navíc se to většinou po letech podepsalo i na jejím zdraví. Tvrzení, že žena stihne všechno, vystupuje ve společnosti a plní manželské povinnosti, považuji pouze za nesplnitelné přání a také za pokrytectví.

Během svého působení ve zdravotnictví jsem se často setkávala se sestrami, jejichž osobní zázemí bylo natolik nevyhovující, že nebyly schopny se chovat v kolektivu přiměřeně nebo byla nevhodná jejich komunikace s pacienty. Sestry nebyly placeny tak, aby si mohly dovolit soukromé hlídání dětí. Řada z nich byla neprovdaná, hodně bylo rozvedených, některé vdovy a jen část jich měla jedno nebo dvě děti. Vícečetná rodina sestry byla spíše výjimečná. Starost o děti pak zasahovala do jejich zaměstnání, ať už zákonem zaručenými dny na ošetřování nemocného dítěte, případně neplacenou dovolenou.

Lze konstatovat, že těžkosti v soukromém životě se nakonec vždy odrazí na kvalitě práce a na komunikaci v kolektivu. Na chirurgických a JIP odděleních to má vliv na intenzitu a rychlost výkonů, sestra je unavená a nemusí práci zvládat. Na oddělení, kde leží pacienti se závažným onemocněním, se to pak projeví na její psychice. Jednoznačně tedy platí, že pro kvalitní práci sestry u lůžka je zcela nezbytné dobré zázemí, kde si odpočine a cítí se dobře.

Vzpomínám si na jednu situaci.

Na oddělení, kde jsem pracovala, byla velmi erudovaná a pracovně zdatná lékařka. Žila v manželství s úspěšným umělcem, měli jedno dítě, které hlídala maminka. Lékařka vždy zdůrazňovala svou obrovskou aktivitu – když přišla z nemocnice, vykonávala nejen domácí práce, ale ještě si uměla ušít šaty, účastnila se společenských aktivit a byla podle svých slov velmi výkonná i v manželském životě. Vypadalo, že je zcela výjimečná, žádná jiná žena se jí nevyrovnala. Manželství několik let vypadalo dobře, ale najednou začala být nervózní, až plačtivá. Posléze se přiznala, že se rozvádí, protože manžel si namluvil jinou ženu, mladší, atraktivnější a podstatně méně vzdělanou. Byla z toho tak zničená, že nebyla schopna pracovat. Postupně se účast na jejím stavu přenesla i na ostatní kolegyně, takže to vypadalo, jako by se spolu s ní rozvádělo celé oddělení. Všichni se snažili poskytovat jí podporu a stále se čekalo, kdy se zase zhroutí, což se stalo několikrát. Stav trval asi dva měsíce, dokud nebyl rozvod dokončen. Kdyby nebyl tehdejší přednosta plný pochopení a chod oddělení nezvládl, sotva to skončilo tak uspokojivě.

Pokud měla doma nesrovnalosti sestra u lůžka, obvykle se to odrazilo v kolektivu sester tím, že se navzájem obviňovaly ze špatného předávání práce při střídání směn a z neplnění povinností, navíc si neustále někdo stěžoval vrchní sestře.

Nyní pohovořím o osudech několika sester.

Prvním příkladem je vrchní sestra ve věku kolem 30 let, která bydlela na ubytovně v nemocnici (ubytovna měla několik jednolůžkových pokojů, více dvou- a třílůžkových, WC a koupelna byly společné), měla samostatný, malý pokoj. Vzhledově vypadala starší, byla robustní a hrubších rysů. Nebylo známo, že by měla nějaký vztah s mužem. Její nálady byly velmi proměnlivé, někdy byla roztomilá, jindy obhroublá, čímž lidi urážela. Jednou ráno, když se nedostavila do práce, přišla zpráva, že byla nalezena ve svém pokoji mrtvá. Byla to sebevražda, otrávila se. Před požitím příslušných farmak se pečlivě upravila, načesala a nalíčila, aby se ujistila, že bude vypadat dobře, až ji najdou. Dokonce napsala krátký dopis, kde zdůraznila, že chce vypadat ve své smrti pěkně. Nikdy před tím nemluvila, co by chtěla udělat, pouze několik dní měla stále velmi špatnou náladu. I když nebyla oblíbená, všemi její čin otřásl.

Další, dokonce poněkud úsměvný případ:

Bylo to v prvních letech mojí práce na oddělení, kde byly většinou starší sestry. Jednou jsem šla na vizitu a asi padesátiletá kolegyně, která mě doprovázela, začala najednou popotahovat a poplakávat. Nevěděla jsem, jak mám reagovat, proto jsem dále hovořila s pacienty a tvářila se, že ji nevidím. Postupně jsme prošly pokoje, pláč sestry se zesiloval a atmosféra na pokojích se začala měnit v můj neprospěch. Pacienti se tvářili nepřátelsky, protože si to vyložili tak, že jsem jí způsobila nějakou újmu. Po velkém napětí, které situaci provázelo, jsem se jí po vizitě zeptala na příčinu. Odpověděla mi nepřátelsky, že jí vedení nemocnice přidělilo jiný, menší pokoj na ubytovně, než měla původně. Nevejde se jí tam však gramorádio, což je její jediná životní radost, jiné potěšení nemá. Chovala se ke mně tak, jako bych za to také mohla. Připomínala dítě, kterému právě vzali oblíbenou panenku, gramorádio pro ni představovalo jediného přítele.

Z těchto i jiných případů je možné usuzovat, že bydlení na ubytovně sester bylo neuspokojující. Nepředstavovalo žádné zázemí. Bytů byl ale nedostatek a mimopražské sestry neměly jiné možnosti. Pokud nenašly životního partnera, ke kterému by se mohly přestěhovat, upadaly do beznaděje.

2.4Práce a soukromý život v současnosti

Člověk by měl umět vzít svůj osud do vlastních rukou, což jde dnes mnohem snáze. Měl by vědět, co vlastně od života čeká, a podle toho se zařídit. Měl by např. umět upustit od vztahu, který ho ubíjí nebo mu znesnadňuje existenci. Měl by umět žít nějakou dobu i sám, když mu vztah nevyjde. Pokud je vztah oboustranně silný, je třeba jej pěstovat a leccos si odpustit, třeba i nevěru. Pokud je vztah pouze jednostranný, jeden jej přijímá v rozpacích, snaží se nějak uniknout nebo jej přímo odmítá, nemá smysl v něm setrvávat.

Čekat, že se stane něco, co postoj druhé strany změní, je pošetilost, i když se to výjimečně stát může. Pokud by druhá strana změnila názor, ozve se sama. Je třeba mít zájem o nějakou činnost nebo poznávání a vyčkat, až potkáte někoho, kdo bude stát za to. Opravdu hlubokých, cenných vztahů je ovšem na světě poměrně málo, o čemž svědčí i množství rozvodů v současné době. Rozvod je však lepší, než když lidé zůstávají v nevyhovujícím vztahu, nebo dokonce ve vztahu, který je činí i velmi nešťastnými.

2.5Samota a osamělost

V Psychologickém slovníku není termín samota, ale osamělost, kde se však odkazuje na termín single. Definice toho termínu zní: „jednotlivý, jediný, svobodný; jedinec žijící ze svobodného rozhodnutí osaměle … je přesvědčen o výhodách života bez závazků … V současné době stoupající trend, v USA tvoří až polovinu všech domácností …“ (Hartl a Hartlová, 2000, s. 538).

Měsíčník Českého statistického úřadu uvádí výsledek poslední statistiky zpracované na základě sčítání lidu, domů a bytů. V roce 2011 žilo 1 214 201 obyvatel v bytě samo. Jednalo se nejvíce o seniory, 300 000 osob tvořili mladí lidé mezi 20–39 roky, více muži, s vyšším vzděláním a dobrou ekonomickou pozicí. Je zde zřejmá souvislost s možností získání bytu a změnou životního stylu po roce 1990 (Habartová, 2014).

I přes zmíněný trend single současná psychologie na samotu nepohlíží příliš příznivě. Psychologickému rozboru sociální osamělosti se věnuje ve své literární fikci Yalom (2003). Za hlavní osoby románu si vybral filozofa Nietzscheho a psychiatra Breuera. Tvrdí se, že osoby žijící samy se dožívají nižšího věku než osoby obklopené rodinou (Monbiot, 2014).

Považuji ale za přesnější rozlišovat pojem samota a osamění nebo osamělost. Samota znamená, že je člověk sám, ale nesouvisí to s tím, jak svou situaci prožívá, dokonce ji může prožívat příznivě. Osamocení je pojem osobnější, obsahuje náznak, že tím člověk trpí.

Masaryk (1926, s. 47) napsal: „Člověk, když chce myslit, musí vyhledávat samotu, být samotářem. A snad právě ve městě máme lepší příležitost myslit než na venkově. Ve městě může žít člověk jako na poušti.“ Domnívám se, že jeho myšlenka nepřestala platit, tím spíše, pokud bydlíte v panelovém domě, kde je poměrně značná anonymita.

V naší kultuře samota obvyklá není, ale některé jiné kultury ji zcela preferují před společenstvím lidí a je podmínkou k duchovnímu růstu.

Dnešní člověk, pokud má zaměstnání i rodinu, o samotě není vůbec. I zde platí, že by měla existovat zlatá střední cesta. Povolání sestry podle mého názoru vyžaduje, aby sestra po službě byla alespoň půl hodiny o samotě a v klidu pro regeneraci sil.

Samota může být velmi přínosná a obohacovat vnitřní život člověka, může mu prospívat jak po tělesné, tak po duševní stránce. Pokud člověk umí být sám, má nespornou výhodu, má více osobní svobody, nemusí se neustále přizpůsobovat. Nemusí dělat, co se mu právě nechce, může nějakou činnost odložit na příhodnější dobu. Do řady věcí se nemusí nutit.

2.6Stav proudění

Schopnost dosáhnout tzv. stavu proudění (flow) patří k obohacení života. Je to duševní stav, jehož název poprvé vyslovil Mihaly Csikszentmihalyi (1990). Tento stav nelze považovat za běžnou záležitost, přesto se s ním většina z nás někdy v životě seznámí. Jedná se o stav mysli, kdy člověk na sebe úplně zapomene a zcela splyne s nějakou činností. Dostává se do stavu spontánní, úplné koncentrace. Není to závislé na druhu činnosti, může jít o jakoukoliv aktivitu, která ho zaujme a v níž vidí smysluplnost. Není pak už třeba projevovat volní úsilí. Člověk má pocit snadnosti svého výkonu, má naprosté potěšení z činnosti samé, nevnímá čas ani prostor. Goleman (2011) zvláště zdůrazňuje hlubokou soustředěnost na vykonávanou činnost, přičemž dotyčný úplně zapomíná na sebe a své emoce.

Teorií flow se zabývá tradiční humanistická psychologie, např. u Maslowa nebo Rogerse (in Wright a Lopez, 2001, s. 89–92). Uvádí se, že tento duševní stav byl popisován ve více kulturách. Tato teorie však má i své kritiky.

Podle mého názoru poskytuje takové možnosti práce spíše o samotě a v klidu, nikoliv práce sestry u lůžka. V každém případě by bylo výhodné, kdyby sestra měla zájmovou činnost mimopracovní, která by jí podobné zážitky umožnila. Načerpala by sílu do další práce a byla by to i určitá prevence před syndromem vyhoření.

Nyní několik úsměvných rad pro úspěch v manželství, které poskytl autor knihy Jak získávat přátele a působit na lidi Dale Carnegie.

Sedmero pravidel, jak učinit rodinný život šťastnějším

■Nebuďte hašteřivé.

■Nepokoušejte se předělat svého partnera.

■Nekritizujte.

■Buďte opravdu uznalé.

■Prokazujte drobné pozornosti.

■Buďte zdvořilé.

■Přečtěte si dobrou knihu o sexuálním životě v manželství (in Svoboda, 1985, s. 18).

3 Podle Gračka (2012) prosazovala Nightingalová do ošetřovatelství ženy s tím, že se muži pro toto povolání nehodí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Péče o psychiku onkologicky nemocných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.