Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Miroslav Kalina, CSc.

Hnojení půdy a kompostování v zahradě

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 6250. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová
Sazba Eva Hradiláková
Fotografie na obálce fotobanka Allphoto
Perokresby Monika Wolfová
Počet stran 128
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada Publishing, 2016

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9246-5 (epub)
ISBN 978-80-271-9245-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5848-0 (print)

Úvod

Přírodním základem pro růst všech rostlin je půda. Čím je úrodnější, tím zdravěji a vitálněji rostliny rostou.

Udržení a podpora úrodnosti půdy je proto pro zahrádkáře a ostatní drobné pěstitele důležitým předpokladem, aby dlouhodobě dosahovali stabilní výnosy a velmi hodnotnou produkci. Pouze tímto způsobem lze trvale úspěšně zahrádkařit a udržovat kvalitní půdní podmínky pro další generace.

Přírodní zásoba živin v půdě je omezená. Bez náhrady odebraných živin organickými a minerálními hnojivy se provádí drancování půdy, které vede ke ztrátě její úrodnosti. Cílené udržování a tam, kde je to nutné, i zlepšování zásoby živin v půdě má velký význam. Používání organických a minerálních hnojiv v souladu se specifiky daného stanoviště je také z ekologických a ekonomických důvodů stále důležitější. Bez znalostí o vlivu hnojení na půdu a rostliny není cílené hnojení možné.

Velká pozornost je v knížce věnována kompostování v zahradě a dalším organickým hnojivům. Kompost je nejstarším a nejpřirozenějším prostředkem ke zlepšování půdy, který známe. Připravuje se z organických odpadů z domácnosti a ze zahrady a je významným příspěvkem k udržení zdravé půdy a k výživě rostlin. Kompostování ve vlastní zahradě je také praktickým a nejlevnějším odstraňováním odpadů, a proto významně přispívá k ochraně životního prostředí.

Hnojení minerálními hnojivy je i dnes občas předmětem diskuze. Proto je účelné, abychom osvětlili základy výživy rostlin a tak lépe porozuměli nutnosti hnojení. Jsou zde návody jak hnojit ovocné plodiny, zeleninu a okrasné rostliny organickými a minerálními hnojivy. Čtenář najde v knížce pasáže o poruchách ve výživě rostlin, vodě určené k zálivce v zahradě a informace o dusičnanech obsažených ve vodě a rostlinách.

Roudnice nad Labem, 2016

Ing. Miroslav Kalina, CSc.

1Půda a půdní úrodnost

1.1Význam půdy

Bez půdy není zahrada. Na zahradě pěstujeme užitkové plodiny a okrasné rostliny, které v půdě zakořeňují a odebírají z ní vodu a živiny.

Často si zahrádkáři pletou pojmy: pozemek, zemina/zem/hlína a půda. Pozemek je část půdního fondu zaregistrovaná u příslušného katastrálního úřadu. Pozemek se může využívat jako dvůr, zastavěná plocha, louka, pole, zahrada a zahrádka. Zemina/zem představuje část půdy vytrženou z přírodního prostředí (například vzorek půdy) nebo uměle vytvořenou člověkem (půdní substráty, zemina v květináči). Hlínou označujeme zeminu k výrobě cihlářského zboží. Půda je součástí přírody, podobně jako horniny, rostliny a zvířata. Nachází se na polích a loukách, v lesích a zahradách.

Úrodnost půdy je prvořadým předpokladem úspěšného pěstování zahradních rostlin. Od kvality, úrodnosti půdy závisí charakter, význam a užitkovost zahrady. Na úrodných půdách poskytují užitkové rostliny vysoké výnosy, naopak v zahradách s nekvalitními půdami pěstujeme více okrasné rostliny.

Zahradní půda je součástí našeho životního prostředí, proto by měla být vždy obdělaná a kulturně upravená. Zahrada musí být vždy přirozeně pěkná a účelná, jen tehdy plní svoje hospodářské a společenské poslání. Zaplevelená a pokrytá odpadky vzbuzuje pohoršení a hyzdí okolí.

1.2Složení půdy

Základními složkami půdy jsou pevné, kapalné a plynné látky. Pevné látky tvoří 50–85 % půdy, kapaliny nebo půdní roztok představují 10–45 % z jejího celkového objemu. Plynné látky (půdní vzduch) vyplňují 5–40 % prostoru půdy. Nejpříznivější poměr mezi pevnými, kapalnými a plynnými látkami je 10 : 7 : 3 (50 % : 35 % : 15 % objemu půdy). Přebytek vody a tím nedostatek vzduchu škodí většině zahradních rostlin.

Půda vzniká ze dvou různých výchozích materiálů: z neživé horniny a z organických látek. Horniny zvětrávají v průběhu mnoha let fyzikálními, chemickými a biologickými procesy na tak zvanou minerální půdu. Organické látky tlejí za přístupu vzduchu, respektive mění se za přístupu vzduchu na humus. Minerální a organická složka se nevyskytují v přírodě odděleně, nýbrž se míchají, a to zejména ve vrchní vrstvě půdy na zahradní půdu.

1.3Určení půdního druhu

Abychom naši zahradu správně obdělávali, ošetřovali a hnojili, musíme znát druh půdy. Přesnou analýzu lze provést pouze v laboratoři. Půdní druh si však může přibližně určit každý zahrádkář sám. Vysušenou půdu smícháme s vodou v poměru 3 : 1 a uděláme dlaní šišku.

Lehká půda – ze zeminy se šiška nedá udělat a v půdě je cítit písek.

Střední půda – šiška z půdy se dá stočit do kruhu, avšak praská a láme se. Půdní hmota je křehká.

Těžká půda – vyválená šiška se dá tvarovat, aniž by se lámala. Těsto se lepí na prsty.

Obr. 1 Vizuální určení půdního druhu

Podle obsahu jílu rozeznáváme sedm základních druhů půd: písčitou, hlinitopísčitou, písčitohlinitou, hlinitou, jílovitohlinitou, jílovitou a jíl. Toto rozdělení se používá jako hlavní kritérium pro stanovení optimálních hladin draslíku, hořčíku a stopových prvků, dále pro určení dávek organických hnojiv, vápenatých hmot a při volbě hnojení dusíkem.

Tabulka 1.1 Členění půd podle zrnitostního složení

Základní označení

Podrobnější označení

Symbol

Procentuální podíl jílnatých částic (pod 0,01 mm)

lehká (L)

písčitá

P (p)

pod 10 %

hlinitopísčitá

HP (hp)

10,1–20,0 %

střední (S)

písčitohlinitá

PH (ph)

20,1–30,0 %

hlinitá

H (h)

30,1–45,0 %

těžká (T)

jílovitohlinitá

JH (jh)

45,1–60,0 %

jílovitá

JV (jv)

60,1–75,0 %

jíl

J (j)

nad 75 %

1.4Udržování a zvyšováni úrodnosti půdy

Pro bohaté sklizně a optimálně rostoucí a kvetoucí okrasné rostliny je důležitý nejen druh půdy, ale i její úrodnost. Pod pojmem úrodnost půdy rozumíme schopnost půdy zásobovat rostliny vodou a živinami. Čím je půda úrodnější, tím lépe může rostlinám zabezpečovat jejich ekologické nároky. Úrodnost půdy příznivě ovlivňuje zejména vysoký obsah humusu, organické hnojení, šetrné zpracování půdy, správný osevní postup a biologická ochrana rostlin.

1.4.1Písčité půdy

U nás se písčité půdy vyskytují především na jižní Moravě a ve východních Čechách. Kdo se musí spokojit s písčitou půdou, má výhodu, že ji lze dobře obdělávat jak v suchém, tak i ve vlhkém stavu. Proto je také označujeme jako „lehké půdy“.

Kvůli hrubé zrnitosti a velké pórovitosti jsou písčité půdy dobře propustné pro vzduch a vodu. Nemají sice sklon k podmáčení, ve vlhkých klimatických oblastech se z nich ovšem živiny snadněji vyplavují. Obsah živin a jejich schopnost poutat vodu závisí velmi silně na podílu jílu a humusu v půdě. Písčité půdy jsou chudé na humus a živiny, mají malý podíl jílnatých částic a rychle vysychají.

Čistě písčité půdy se zpravidla využívají jako lesní stanoviště. Se zvýšením obsahu humusu a jílu se zlepšují také jejich vlastnosti. Z těchto půd (s obsahem jílnatých částic pod 10 %) lze vhodnými opatřeními získat dobré zahradní půdy (s obsahem 15–25 % jílnatých částic), kde už mohou dobře růst téměř všechny rostliny.

Nivní (náplavové) písčité půdy se přednostně používají k pěstování rané zeleniny a raných brambor, dobře se zde daří také jahodám a všem druhům kořenové zeleniny, košťáloviny však mohou trpět nedostatkem živin. Těmto stanovištím naproti tomu dávají přednost letničky, které zde sice musí trochu hladovět, ale na druhou stranu kvetou bujněji a jsou odolnější proti chorobám.

Velký nedostatek živin v písčitých půdách lze vyrovnat minerálními hnojivy. Hlavním problémem je, že při přehnojení hrozí velké riziko vyplavování živin do podzemních vod. Z tohoto důvodu se doporučuje hnojiva rozdělit do dávek. Často se zde setkáváme s nedostatkem hořčíku. Proto při vápnění (jen na základě rozboru půdy) používáme přednostně dolomitický vápenec. Velký význam má také často nedostatek stopových prvků, které aplikujeme ve formě mimokořenové výživy.

Prvním krokem ke zlepšení písčité půdy je rozhoz mletého jílového minerálu bentonitu. Pro písčité půdy se doporučuje dávka 4–5 kg/ar a pro hlinitopísčité půdy 1–2 kg/ar (v zahraniční literatuře se udávají i podstatně vyšší dávky). Dále se doporučuje aplikace malých dávek zralého kompostu nebo uleželého hnoje několikrát ročně.

Na jaře v důsledku dostatečné vlhkosti půdy, dobrého provzdušnění a rychlého zahřátí dochází k urychlení činnosti mikroorganismů, jež rychle rozkládají chlévský hnůj a kompost. V praxi se hovoří o „činných půdách“. Pro písčité půdy je vhodné také zelené hnojení svazenkou, lupinou, hořčicí, pohankou, žitem nebo slunečnicí. V létě pak mulčujeme s nutným odstupem od řádků s rostlinami, abychom tak lehké půdy dostatečně zásobili humusem a živinami. Mulčování půdy udržuje půdu vlhkou a kyprou. Pod takovouto vrstvou se dobře daří žížalám a dalším půdním organismům. Měli bychom ovšem včas myslet na to, že zakrytá půda se na jaře jen pomalu zahřívá.

Půdy s malou humusovou vrstvou opatrně kypříme, abychom nepoškodili organismy v půdě. Rytí zde často více škodí než prospívá. Kdo dobře kypří, nepotřebuje rýt.

1.4.2Hlinité půdy

Hlinité půdy jsou pro zahradu ideální. S ohledem na své vlastnosti zaujímají střední postavení mezi písčitými a jílovitými půdami. Vzhledem k jejich příznivé zpracovatelnosti a na základě přiměřené vodní kapacity se označují jako „střední půdy“. Kvůli vyššímu obsahu jílu mají lepší schopnost poutat vodu a živiny než lehké půdy, takže je téměř vždy zajištěno optimální zásobování rostlin vodou. Na druhou stranu mají ale silnější sklon ke tvorbě půdního škraloupu a citlivě reagují na zpracování za vlhka. Pokud se půda maže a lepí na boty, riskujeme zhutnění půdy. Tato zhutnění jsou tím závažnější, čím vyšší je podíl jílu. Za sucha se na nich tvoří hroudy, dochází ke zhoršení půdní struktury, což se děje vždy na úkor přístupu vzduchu. Na svažitých polohách ohrožuje hlinité půdy eroze.

Díky svým příznivým vlastnostem jsou schopny hromadit dostatek živin, vody a tepla. To by však nemělo vést k jejich přehnojování. Vhodným opatřením ke zlepšování půdy je zelené hnojení svazenkou, hořčicí a řepkou, které chrání před zhutněním a usnadňuje hluboké kypření. Střední půdy oživujeme a kypříme také kompostem. Ty se pak snadněji zpracovávají a rychleji zahřívají.

Na závěr je nutné ještě připomenout, že tyto půdy mají zpravidla vysokou hodnotu pH (kolem 7 a výše), čemuž bychom měli přizpůsobit výběr pěstovaných plodin.

1.4.3Jílovité půdy

Těžké, ulehlé jílovité půdy přidělávají zahrádkářům většinou starosti a námahu. Jejich zpracovatelnost je velmi obtížná a možná jen v úzce omezeném časovém období při optimální vlhkosti půdy. Proto se také označují jako „těžké“ nebo „hodinové“ půdy. Kvůli vysokému obsahu minerálního koloidu a nepříznivé pórovitosti mají malou propustnost pro vodu, ale vysokou schopnost ji poutat. Růst kořenů je podstatně omezen vlivem nedostatku vzduchu, a to zejména po vysokých dešťových srážkách.

Voda v jílovité půdě není dostatečně využívána. V důsledku nedostatečného vsakování a chybějícího odtoku dochází k obohacení vrchních vrstev půdy živinami.

Na těchto půdách jsou velmi důležité vyvážené dávky hnojiv. Na jaře, při silné vlhkosti, se zahřívají jílovité půdy jen pomalu, proto se také označují jako „studené půdy“. Jejich kultivace na jaře je možná často později. V suchých letech mají sklon ke tvorbě škraloupu a puklin, takže bychom je při déle trvajícím suchu měli udržovat stále vlhké.

Pro zahrádkářské využívání má rozhodující význam tak zvaná „meliorace struktury“. K tomu dochází mechanickým kypřením s nezbytným vápněním (podle rozboru půdy) a dostatečným přísunem humusu. Působí to ovšem potíže, aby se tato opatření rozšířila i do spodních vrstev. Podmáčené půdy jsou buď silně ztužené, nebo mají vrstvu stojaté vody. Zlepšení struktury přimícháním hrubého písku přináší částečně dobré výsledky, jinak pomáhá jen drenáž.

Kvůli malému provzdušení a záhřevnosti se jílovité půdy označují jako biologicky „líné“ nebo také „neaktivní“. Zelenině a ovoci se daří na nich dobře jen tehdy, když se trvale staráme o strukturu, odvádíme přebytečnou vodu a necháme je „prodýchat“. Předností jílovitých půd je jejich bohatství živin, rostliny je ovšem nemohou využít pro svůj růst, neboť většina živin je poutána vysokým obsahem koloidů.

Ke zlepšování půdy se nabízí celá řada vhodných opatření. V důsledku prachové struktury a vody ve spodní vrstvě mají jílovité půdy sklon k podmáčení, takže rostliny mají „studené nohy“. Póry plné vody zabraňují dostatečnému provzdušení. Za těchto anaerobních podmínek dochází k procesu hnití organických látek. Teprve prokypřením se dostane opět kyslík do půdy. Přitom platí: půdu obrátit na hloubku rýče a spodinu kypřit hluboko šípovitým jednohrotým kypřičem nebo rycími vidlemi.

O trvalejší kypření se postará také zelené hnojení s hluboko kořenícími rostlinami, jako jsou bílé lupiny, řepka, jeteloviny a slunečnice. Po posekání by měly rostliny zůstat ležet na půdě a později je zapravíme.

Kromě mechanického zpracování půdy a pěstování rostlin na zelené hnojení lze stav půdy zlepšit také kompostem, vápněním (podle rozboru půdy) a rozhozem říčního náplavového písku nebo vytěženého v pískovně. Všechny nepříjemné vlastnosti jílovitých půd – ulehlost, pomalá záhřevnost a obtížná zpracovatelnost – lze uvést do zcela požadovaného stavu až za mnoho let pomocí výše uvedených opatření.

Na těchto půdách rostou zejména plodiny, jejichž nadzemní části konzumujeme, jako jsou rajčata a všechny košťáloviny. Druhy zeleniny, které se sklízejí v létě a na podzim, přinášejí lepší výnosy. Okurky zde však nacházejí horší podmínky. Jen tam, kde byl bohatě zapraven kompost a půda je pórovitá a vzdušná, dosahujeme i u nich vysokých výnosů.

1.5Ochrana půdy před erozí

Vodní i větrná eroze dovede ornou půdu bez vegetace silně poškodit. Naopak rostlinný kryt je nejlevnějším a nejvýkonnějším ochranným prostředkem proti erozi, sesuvu a také proti nadměrnému vyplavování živin z půdy.

Metod, jak se bránit proti půdní erozi, je mnoho. Jsou založeny na technických a biologických principech a jsou podmíněny také svažitostí terénu, druhem půdy, půdní strukturou, hloubkou ornice, klimatickými podmínkami, rostlinným krytem apod.

Z technických zásahů jsou nejvhodnější terasy, které zamezují vodní erozi zejména na svazích. Téměř vždy však vyžadují také doplnění biologickými protierozními prostředky. Vynikající protierozní ochranou jak proti vodě, tak i větru je rostlinný kryt. Jde o trvalý travní drn, o výsadbu keřů nebo i stromů, čemuž napomáhá také zvýšení obsahu humusu v půdě a volba hlouběji kořenících a hustěji zapojených kultur. U ovocných dřevin volíme hlouběji kořenící podnože a meziřadí oséváme travami. Proti větrné erozi můžeme použít i větrolamy; obdobné známe proti sněhu u silnic.

Použití postřiků zpevňujícími látkami se zkoušelo v zahraničí na mnoha místech, ale dosud jde o finančně nákladné způsoby. Snazší je nenechat půdu po sklizni bez vegetace a vyset ozimé plodiny na zelené hnojení.

1.6Ochrana půdy před rizikovými prvky (těžkými kovy)

Těžké kovy jsou kovy s vyšší hustotou než 5 g/cm^3 a patří nim železo, zinek, měď, mangan, cín, chrom, kadmium, olovo, rtuť a jiné. Některé těžké kovy jsou v malých množstvích nezbytné pro život (například stopové prvky měď, zinek a mangan), mnohé jiné ale působí jedovatě na člověka, zvířata i rostliny (například rtuť, olovo a kadmium). Těžké kovy se mnohostranně využívají v průmyslu a dostávají se přímo nebo prostřednictvím odpadů, zejména při spalování (elektrárny, domácnosti), do našeho životního prostředí.

V letech 1990–1993 provedl Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský jednorázový celoplošný průzkum půd na obsah rizikových těžkých kovů – kadmia, chromu, olova a rtuti. Bylo zjištěno, že obsah těchto prvků v půdách dosahuje na převážné výměře podstatně nižších hodnot, než jsou stanovené maximálně přípustné hodnoty. Z výsledků tohoto průzkumu jako hlavní poznatek vyplývá, že naše půdy nejsou po stránce obsahu těžkých kovů nebezpečné pro potravní řetězce.

Z ojedinělosti výskytu vysokých obsahů jednotlivých kovů na straně jedné a z poměrně vyrovnaných hodnot v regionech na straně druhé se potvrdila skutečnost, že obsah těžkých kovů v půdách je v rozhodující míře ovlivňován chemickým složením půdotvorného substrátu. Naopak v případech vysokých obsahů některého ze sledovaných prvků se jedná s největší pravděpodobností o znečistění půdy v důsledku lidské činnosti. Jde především o imise ze zpracování kovů a o nekontrolované používání kalů z čistíren odpadních vod, popřípadě o vliv dalších odpadů.

Někteří zahrádkáři však sami ke znečistění půdy přispívají špatnými hnojařskými opatřeními. Tak lze dodávat těžké kovy do půdy zcela nevhodnými prostředky ke zlepšování půdy, jako jsou saze, popel z uhlí, škvára aj. I přes mnohá knižní doporučení bychom proto tyto látky neměli dodávat do půdy ani do kompostu. Některá hnojiva s obsahem fosforu mohou obsahovat kadmium. Množství jsou však tak malá, že při normálním hnojení nepředstavují žádné riziko.

Těžké kovy nelze již z půdy odstranit. Ve znečistěných oblastech se proto doporučuje pravidelné vápnění, čímž se snižuje přijatelnost těžkých kovů pro rostliny. Jejich nepříznivý vliv můžeme eliminovat také dodáváním organických látek do půdy, dále vytvářením ochranných živých plotů u komunikací a také důsledným umýváním ovoce a zeleniny, kdy můžeme obsah těžkých kovů snížit až o 30–50 %.

Když už těžké kovy vnikly do půdy, pěstujeme na ní plodiny málo citlivé na jejich hromadění. Velmi citlivé jsou česnek, petržel, ředkev, salát, špenát, kapusta hlávková, mangold. Plodiny citlivé jsou rajčata, květák, brambory, kapusta kadeřavá a červené zelí. Málo citlivé jsou naopak tykve, cukety, okurky, paprika, hrášek bez slupek, bílé zelí a ovoce.

1.6.1Vylil se nám do půdy olej

Někdy se může stát, že se nám v zahrádce do půdy vylije olej, benzin nebo jiný ropný produkt z nezabezpečeného obalu, přímo z motorového vozidla nebo ze zemědělského stroje. Vzniklou situaci bychom neměli přehlédnout ani tehdy, když jde jen o litr těchto látek, anebo byla znečistěná produkčně nevyužívaná půda, jako je například chodník, propustné zpevněné plochy, skládka půdy apod.

Nevšímavost a zanedbání znečistění ropnými látkami zhoršuje vlastnosti půdy, a to dokonce do takové míry, že nastává výpadek porostu, někdy i na delší čas. Kromě toho se ropné látky dostávají do podzemních vod a znečisťují je. Litr oleje dokáže znehodnotit až milion litrů podzemní vody. Ta se pak může dostat do studní a ohrozit naše zdraví, můžeme ji vypít nebo zaléváním znečistit rostliny.

Ropné látky jsou většinou hořlavé, a proto jimi znečistěné prostředí, včetně půdy, musíme chránit před otevřeným ohněm. Nikdy bychom se neměli pokoušet nechat ropné produkty v půdě shořet, protože vznikající zplodiny nahradí shořené škodlivé látky novými druhy škodlivin. Přitom shoří také půdní organická hmota a celá živá složka půdy.

Zodpovědný zahrádkář či chalupář každé ropné znečistění půdy řeší. Využívá přitom takzvanou odbouratelnost ropných látek v půdě, což znamená, že se činností půdních mikroorganismů mohou rozkládat až na neškodný oxid uhličitý a vodu. Samozřejmě že je tento proces zdlouhavý, a proto je třeba jej urychlit.

Postup podle prof. P. Bielka z Bratislavy je založený na zvýšení aktivity v půdě se vyskytujících mikroorganismů, které rozkládají ropné látky. Dosáhneme toho prokypřením znečistěné půdy a současně obohacením minerálními hnojivy, zejména dusíkatými a fosforečnými, nebo chlévským hnojem. Už po pěti až šesti měsících se i velmi znečistěná tímto způsobem prakticky úplně očistí, v případě aplikace chlévského hnoje je to i dříve.

Ve snaze o urychlení těchto procesů bychom však neměli nadměrně zvyšovat dávky hnojiv. Stačí jich přidat jen o trochu více než při běžném hnojení.

Když byla zemina znečistěná silněji a rozsáhleji, je vhodné půdu odebrat a přimíchat do kompostu. Stačí deset až patnáct týdnů a opět díky působení mikroorganismů bude čistá.

1.6.2Spalování odpadů doma

Odpady bychom neměli spalovat v kamnech nebo venku na zahradě. Obaly od mléka, plastové sáčky, pestře potištěný papír, chemicky ošetřené zbytky dřeva, dřevotřískové desky, zahradní odpady aj. způsobují při spalování vznik značného množství škodlivých látek ve vzduchu, jako jsou oxid uhelnatý, dioxin, chlorované uhlovodíky aj., které masivně podporují i tvorbu přízemního ozonu („letní smog“). Novinový papír bychom měli při topení pevnými palivy používat jen k podpálení. Ostatní papír dáme raději do sběrných surovin. Je třeba si zapamatovat, že asi polovina škodlivých látek vytvořených spalováním zůstává ve vzduchu v okruhu 10 m od komína a pak klesá k půdě!

Zahradní odpady můžeme jednodušeji a ekologičtěji využít v kompostech nebo k mulčování záhonů na zahradě. Kdo nemůže nebo nechce zbytky po řezu keřů a stromů rozdrtit ke kompostování, musí při spalování tohoto, samozřejmě suchého zahradního odpadu respektovat platné předpisy jednotlivých měst a obcí. Spalování větví je v rámci odstraňování odpadů řízeno a povoleno jen v určitých ročních obdobích a za přísných bezpečnostních podmínek.

1.7Vlastnosti půdy

Hlavními činiteli, které mají vliv na chemické vlastnosti půdy, jsou voda, oxid uhličitý, chemické složení půdotvorných minerálů a organické látky v půdě.

Docílit z agrochemického hlediska úrodného stanoviště pro většinu zahradních plodin znamená dosáhnout v půdě:

•dobrého obsahu humusu a vysoké kvality organominerálního sorpčního komplexu,

•optimální hodnoty půdní reakce v rozmezí pH 6,0–7,0,

•vyhovující až dobré hladiny všech živin v přístupné formě.

1.7.1Půdní reakce

Půdní reakce nám určuje zásobení půdy vápníkem, který se nachází v půdě převážně ve formě uhličitanu vápenatého. K vyjádření reakce se používá symbol pH: čím vyšší je kyselost, tím nižší je stupeň pH. Hodnoty pH kolem 7 se označují jako neutrální, půdy s hodnotami pod pH 7 se označují jako kyselé a s hodnotami pH nad 7 jsou alkalické. Hodnocení půdní reakce je uvedeno v tabulce 1.2.

Tabulka 1.2 Kritéria pro hodnocení půdní reakce

Hodnota pH

Půdní reakce

do 4,5

extrémně kyselá

4,6–5,0

silně kyselá

5,1–5,5

kyselá

5,6–6,5

slabě kyselá

6,6–7,2

neutrální

7,3–7,7

alkalická

nad 7,7

silně alkalická

Jak příliš nízké, tak i příliš vysoké hodnoty pH mohou negativně působit na růst rostlin. Při příliš nízké hodnotě pH je růst více nebo méně brzděn. Hlavní příčinou je toxické působení hliníku, který při nízkých hodnotách pH (pod 4,5–5) přechází do půdního roztoku. Jako příklad poslouží jabloně, kdy se může při nízké hodnotě pH půdy vyskytovat přebytek manganu, čímž vznikají nekrózy kůry. Nízké pH kromě toho brzdí činnost mikroorganismů a žížal, takže se zhoršuje půdní struktura. Půdy mají sklon ke slití a tvorbě škraloupu, což se velmi nepříznivě projevuje zejména na těžkých jílovitých půdách. Přijatelnost většiny živin (kromě fosforu, hořčíku a molybdenu) je však v kyselých půdách dobrá.

Hlavní nevýhodou příliš vysoké hodnoty pH je snížená přijatelnost řady stopových prvků v půdě (manganu, železa a boru), takže při převápnění se často vyskytuje jejich nedostatek. Při neutrální hodnotě pH je půdní struktura velmi příznivá v důsledku podpory biologické aktivity.

Optimální hodnota pH pro většinu plodin pěstovaných na zahrádce závisí na druhu půdy a nikoli na druhu rostlin. Výjimku tvoří pouze druhy, které bezpodmínečně vyžadují kyselou půdu, například borůvka, hortenzie modrá a rododendron. Dále to jsou zeleninové záhony s výskytem nádorovitosti košťálové zeleniny. Patogen, který způsobuje tuto chorobu, je totiž citlivý na vysoké hodnoty pH, a proto se v tomto případě doporučuje silné vápnění (pH kolem 7).

Další výjimkou jsou půdy znečistěné těžkými kovy. Zde nesmí hodnota pH klesnout, protože v rozmezí kyselé reakce jsou kovy mobilní a snadno vstupují do pěstovaných rostlin.

Tabulka 1.3 Optimální hodnoty pH půd

Půdní druh

Orná půda

Travní porosty

lehká půda

5,5–6,2

5,0–5,5

střední půda

6,2–6,8

5,5–6,0

těžká půda

6,5–7,0

6,0–6,5

1.7.2Stanovení obsahu přístupných živin v půdě

Obsah přístupných živin v půdě se zjistí nejsnáze a poměrně spolehlivě chemickým rozborem půdy. V zahradě postačí stanovit hodnotu výměnné půdní reakce (pH) a obsah přístupných živin – fosforu, draslíku, hořčíku a vápníku – podle metody Mehlich III. Na běžných stanovištích a při dodržování zásad hnojení, uvedených v této publikaci, stačí provést chemickou kontrolu půdy jednou za 5–6 let. Půdní analýza by měla být provedena vždy při začátku hospodaření, na nově získaných plochách, při zřizování zahrádkářských osad a při přestavbě a změně kultur.

Obsah přijatelného dusíku se zpravidla nestanovuje, neboť se v půdě rychle mění. Zjišťování obsahu stopových prvků má smysl jen tehdy, když je podezření na jejich nedostatek. Analýzy rostlin (u ovocných stromů listů) lze doporučit jen tehdy, je-li nutno vysvětlit růstové poruchy, zejména při podezření na kritický nedostatek určité živiny.

Odběr vzorků půdy pro rozbor

Má-li agrochemický rozbor poskytnout přesné informace o zásobě živin a hodnotě pH, je nezbytné, aby vzorek půdy byl průměrný. Proto vždy odebíráme více dílčích vzorků z hloubky, ve které je rozmístěna největší část kořenového systému. Pro jeden průměrný vzorek musíme odebrat asi 20 vzorků dílčích. Nejdříve si jednotlivé pozemky načrtneme, připravíme plánek odběru a označíme papírové nebo plastové sáčky na vzorky půdy.

Obr. 2 Plánek odebírání vzorků půdy

Ty pak důkladně promícháme a z takto připraveného vzorku odebereme asi 0,5 kg. Vlhký vzorek nikdy neponecháváme v sáčcích z plastických hmot, aby nedocházelo ke změnám agrochemických vlastností půdy. Rozprostřeme jej do tenké vrstvy mimo tepelný zdroj a necháme volně na vzduchu proschnout. Připravený vzorek zabalíme do papírového sáčku, označíme a zašleme nebo předáme do laboratoře.

Odběr z orné půdy a ovocných sadů provádíme šachovnicově rýčem, zahradní lopatkou nebo sondovací tyčí do hloubky 30 cm. U vinic se odběr vzorků provádí odděleně z vrstev půdy do hloubky 30 cm a od 30 do 60 cm.

Nejvhodnější doba odběru vzorků je na podzim po ukončení vegetace. Pokud však nestihneme odběr na podzim, můžeme jej provést i v jarním období před vyhnojením pozemku, a to co nejdříve, jakmile nám to dovolí půdní a povětrnostní podmínky. Ukončíme jej podle stavu vegetace, nejpozději do konce května.

Rozbory půd provádějí krajské zkušebny ÚKZÚZ (Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský) a také zemědělské laboratoře, které sídlí v některých okresech a nabízejí své služby také zahrádkářům.

Hodnocení výsledků agrochemických rozborů

Podle zjištěných hodnot agrochemického rozboru na obsah přístupného fosforu, draslíku, hořčíku a vápníku zařazujeme půdy do pěti kategorií zásobenosti, které uvádí tabulka 1.4.

Tabulka 1.4 Kritéria pro hodnocení obsahu fosforu, draslíku, hořčíku a vápníku

Orná půda

Živina

Druh půdy

Obsah příslušných živin (mg/kg)

nízký

vyhovující

dobrý

vysoký

velmi vysoký

fosfor

všechny

do 50

51–80

81–115

116–185

nad 185

draslík

lehká

do 100

101–160

161–275

276–380

nad 380

střední

do 105

106–170

171–310

311–420

nad 420

těžká

do 170

171–260

261–350

351–510

nad 510

hořčík

lehká

do 80

81–135

136–200

201–285

nad 285

střední

do 105

106–160

161–265

266–330

nad 330

těžká

do 120

121–120

221–330

331–460

nad 460

vápník

lehká

do 1000

1001–1800

1801–2800

2801–3700

nad 3700

střední

do 1100

1101–2000

2001–3300

3301–5400

nad 5400

těžká

do 1700

1701–3000

3001–4200

4201–6000

nad 6000

Sady a vinice

Živina

Druh půdy

Obsah příslušných živin (mg/kg)

nízký

vyhovující

dobrý

vysoký

velmi vysoký

fosfor

všechny

do 55

56–100

101–170

171–245

nad 246

draslík

lehká

do 100

101–220

221–340

341–500

nad 500

střední

do 125

126–250

251–400

401–560

nad 560

těžká

do 180

181–310

311–490

491–680

nad 680

hořčík

lehká

do 80

81–180

181–320

321–425

nad 425

střední

do 105

106–225

226–365

366–480

nad 480

těžká

do 170

171–300

301–435

436–580

nad 580

Trvalé travní porosty

Živina

Druh půdy

Obsah příslušných živin (mg/kg)

nízký

vyhovující

dobrý

vysoký

velmi vysoký

fosfor

všechny

do 25

26–50

51–90

91–150

nad 150

draslík

lehká

do 70

71–150

151–240

241–350

nad 350

střední

do 80

81–160

161–250

251–400

nad 400

těžká

do110

111–210

211–300

301–470

nad 470

hořčík

lehká

do 60

61–90

91–145

146–220

nad 220

střední

do 85

86–130

131–170

171–245

nad 245

těžká

do 120

121–170

171–230

231–310

nad 310

Kritéria hodnocení obsahu vápníku, uvedená v sekci Orná půda, platí také pro sady, vinice a trvalé travní porosty.

Nízký obsah živin se v zahradních půdách zpravidla nevyskytuje. Pokud už k němu došlo, měli bychom jej urychleně zlepšit za pomoci organického hnojení a doplnit živinami obsaženými v minerálních hnojivech (potřeba dosycení příslušnou živinou). Vyhovující a dobrý obsah lze považovat za příznivý a jeho udržení je potřeba zajistit doplňovacím hnojením příslušnou živinou.

Při vysoké zásobě od hnojení minerálními hnojivy na 5–6 let upouštíme. O zahájení doplňovacího hnojení se rozhodneme na podkladě nového půdního rozboru, tzn., až bude dosažena kategorie obsah dobrý.

Zvyšování množství živin spadajících do kategorie velmi vysoký obsah je z ekologického hlediska nevhodné a hnojení příslušnou živinou je nepřípustné.

V lehké půdě jsou draslík a hořčík slaběji vázány, takže se dostanou do půdního roztoku ve větším množství i při nižším obsahu v půdě. Proto se při hodnocení jejich obsahu také přihlíží ke druhu půdy.

1.7.3Význam a obsah humusu v půdě

Pod pojmem humus rozumíme v širším slova smyslu soubor organických látek v půdě v různém stupni rozkladu a látkové přeměny. Humus vzniká přeměnou organické hmoty dodané organickým hnojením a rozkladem kořenových a sklizňových zbytků. Můžeme ho rozdělit na živný humus a trvalý humus.

Část označovaná jako živný humus se každoročně spotřebovává mineralizačními pochody. Živný humus je zdrojem výživy pro půdní organismy a působí příznivě na zásobování rostlin. Při přeměně půdními organismy a mineralizací uvolňuje živný humus základní živiny a stopové prvky v přijatelné formě pro rostliny. Přeměnou vznikají rovněž rostlinné hormony a antibiotika, která přijímají přímo rostliny. Tyto účinné látky zvyšují odolnost rostlin vůči chorobám a škůdcům a přispívají tak k dobrému růstu a dobré kvalitě rostlin.

Trvalý humus je tmavě zbarvená substance, která se spojuje s půdními minerály a je velmi odolná vůči biologickému rozkladu. Obsahuje velkou zásobu živin, které se jen pomalu uvolňují pro rostliny. Proto se z půdy bohaté na trvalý humus vyplavuje podstatně méně živin než z půdy bez trvalého humusu. U lehkých půd zlepšuje jejich strukturu a zvyšuje schopnost poutat vodu a živiny. Těžké půdy se stávají poréznějšími, zlepšuje se jejich provzdušnění a záhřevnost, stejně tak jako stabilní struktura půdy.

Trvalý humus má mnohostranný charakter účinných látek. Tím, že je životním prostředím pro druhově bohatý svět užitečných mikroorganismů, které potlačují škodlivé půdní organismy, zvyšuje biologickou aktivitu půdy.

Tabulka 1.5 Hodnocení obsahu humusu v půdě

Obsah humusu v půdě (%)

Hodnocení

Barva půdy

pod 1,0

velmi nízký

světle hnědá

1,0–1,9

nízký

hnědá

2,0–2,9

střední

tmavě hnědá

3,0–5,0

vysoký

černohnědá

nad 5,0

velmi vysoký

černá

Obsah humusu se přibližně odhaduje podle barvy půdy. Čím je barva tmavší, tím je v půdě zpravidla více humusu a tím je kvalitnější. Velké množství žížal je také znamením, že je půda bohatá na humus. Tam, kde chybějí, je humusu málo.

Ze sdělovacích prostředků se občas dozvídáme, že z našich půd mizí humus v důsledku intenzivních metod hospodaření. Pro tato tvrzení však nejsou žádné důkazy. V současné době, kdy řada zemědělských podniků hospodaří bez živočišné výroby, zůstává většina organických zbytků na povrchu půdy nebo je mělce zapravována. Není proto nouze o dostatek organické hmoty, ze které se následně vytvoří půdní humus. Nízký obsah humusu lze očekávat jen v lehčích a silně provzdušněných půdách bez přísunu organické hmoty.

Pro zahrádkáře je však třeba uvést, že zejména v zeleninových záhonech se organická hmota v důsledku intenzivního obdělávání rychleji rozkládá než v ostatní půdě. Bez pravidelného organického hnojení by obsah humusu poklesl pod kritickou hodnotu 2 %. Dostatečně vysoký podíl humusu ve výši 2–4 % je velmi důležitý tím, že u těžkých půd příznivě ovlivňuje jejich strukturu a u lehčích zase schopnost poutat vodu. Proto by měl každý zahrádkář zaměřený na pěstování zeleniny znát obsah humusu v půdě.

V zahrádce přicházejí v úvahu jako organická hnojiva kompost, sklizňové zbytky a chlévský hnůj. Potřeba organických hnojiv se odhaduje v množství minimálně 1 kg/m^2 za rok. V zásadě je bez významu, jestli se jedná o kompost, zelené hnojení nebo chlévský hnůj. Tato hnojiva se částečně liší pouze v rychlosti rozkladu, ale především v obsahu a účinnosti živin v nich obsažených.

V závěru této kapitoly bych jen rád uvedl, že ve vědecké literatuře se místo obsahu humusu uvádí tzv. obsah oxidovatelného uhlíku (Cox). Z něj lze vynásobením koeficientu 1,72 získat obsah humusu v půdě.

1.7.4Jednodušší rozbory půdy

Na obsah vápníku v půdě usuzujeme jednoduchou zkouškou nepřímo z množství uhličitanu vápenatého a hořečnatého. Rozklad uhličitanu vápenatého (CaCO_3) ve vzorku půdy kyselinou solnou (HCl) probíhá za šumění uvolněného oxidu uhličitého. Podle stupně šumění můžeme zhruba odhadnout zásobu CaCO_3 v půdě.

Zkoušku provádíme tak, že nasypeme trochu půdy do porcelánové misky nebo na hodinové sklíčko, přidáváme kyselinu solnou (zředěnou v poměru 1 : 3) a pozorujeme šumění. Lze použít i běžný konzumní ocet. Hodnocení je následující:

•půdy do 1 % CaCO_3 – nešumí, nebo jen velmi slabě

•půdy s 1–3 % CaCO_3 – šumí slabě

•půdy s 3–5 % CaCO_3 – šumí silně, ale krátce

•půdy nad 5 % CaCO_3 – šumí silně delší dobu

V zahraničí jsou v prodeji různé příruční testovací soupravy, které slouží k orientačnímu zjištění půdní reakce a přístupných živin. Tyto domácí rozbory jsou zpravidla přesnější při stanovení hodnoty pH, méně spolehlivé jsou ovšem při stanovení obsahu přijatelných živin v půdě a nejméně při stanovení potřebné dávky hnojiv. Obecně lze říci, že pro zahrádkáře jsou spíše zajímavostí než zdrojem seriózních informací.

1.7.5Řeřichový test

K vyšetření půdy na škodlivé látky a ke zjištění zralosti kompostu se nabízí velmi jednoduchý postup – vegetační test s citlivými druhy rostlin.

Řeřichový test slouží např. k důkazu přítomnosti zbytků přípravků na ochranu rostlin (zejména k dezinfekci půdy), které lze pozorovat na rostlinách řeřichy růstovými poruchami. Porovnáváme vzorky ošetřené a neošetřené půdy např. z fóliovníku nebo pařeniště. Pro vyhodnocení výsledků pokusu je důležité, aby bylo srovnatelné složení a ošetřování půdy (druh půdy, vlhkost a zásobení živinami). Vzorky půdy naplníme např. do plochých talířů a semeno stejnoměrně vysejeme. Nádoby musí být ve stejných podmínkách. Po několika dnech lze pozorovat rozdíly v růstu rostlin a v tvorbě kořenů. Rozdíly do 30 % v produkci biomasy nám nedávají spolehlivou informaci o znečistění půdy, protože to považujeme za normální kolísání.

Nepřítomnost škodlivých zbytků přípravků na ochranu rostlin v půdě lze ověřit také zkušební výsadbou mladých rostlin salátu.

Řeřichový test slouží také ke zjištění, zda máme kompost zralý. Kompost jemně rozdrobíme a dáme na plochý talíř, pak vysejeme řeřichu a výsev udržujeme několik dní vlhký. Vzejde-li řeřicha stejnoměrně a je zelená, kompost je zralý a můžeme jej použít i pro výsevy. Neklíčí-li řeřicha, kompost není zralý, necháme ho buď ještě zrát, nebo použijeme k mulčování osazených záhonů.

Jsou-li klíčící rostliny žluté nebo hnědé, je obsah živin velmi vysoký. Kompost můžeme použít pouze pro velmi náročné plodiny (např. brambory a košťáloviny), není však vhodný pro pěstování mladých rostlin a pro méně náročné druhy (např. fazole a hrách).

Řeřichový test je sice dobrý a osvědčený, jeho nevýhodou je ovšem časová náročnost – potřebujeme nejméně šest dní, abychom získali výsledek.

1.7.6Plevele jako indikátor půdních vlastností

Některé rostliny lze obecně považovat za indikátory následujících půdních vlastností:

•zhutnění a zamokření: psárka polní, přeslička rolní, jitrocel kopinatý, rdesno hadí kořen, mochna husí, pryskyřník plazivý, podběl obecný;

•sucho: hlaváček letní, rmen barvířský, konopice úzkolistá i širokolistá, kakost nízký, jitrocel prostřední;

•kyselé půdy: třmen rolní, vrbovka úzkolistá, šťovík menší, kopretiny, jetel plazivý;

•alkalické půdy: vojtěška setá, kakost luční, mochna plazivá, šalvěj luční, fialka polní, hořčice polní, konopice úzkolistá i širokolistá, vičenec, chrpa, komonice;

•vysoký obsah dusíku: kopřiva, ptačinec žabinec, rozrazil perský, svízel přítula, pěťour máloúborný, merlík bílý, lebeda, starček obecný, bršlice kozí noha, kokoška pastuší tobolka, kerblík, bolševník;

•vysoký obsah draslíku: jeteloviny, kerblík, bolševník;

•nízký obsah draslíku: hromadný výskyt vlčího máku.

V závěru lze konstatovat, že ohodnocení půdy indikačními rostlinami může spíše signalizovat potřebu rozboru půdy, ale ne ho plně nahradit.

1.8Voda k zálivce v zahradě

1.8.1Vlastnosti a zdroje zálivkové vody

Vodě určené pro zálivku v zahradě musíme věnovat velkou pozornost. Tento požadavek je tím naléhavější, čím je k dispozici méně zdrojů kvalitní zálivkové vody. Použitím závadné vody mohou vzniknout značné škody, o čemž se už přesvědčil nejeden zahrádkář.

Běžné zdroje v přírodě neobsahují vodu chemicky čistou, ta by nebyla ani vhodná k zálivce. Optimální fyziologické účinky má voda s určitým obsahem minerálních látek. Zálivková voda má být čistá, bez zákalu a zápachu, s nízkým obsahem solí, neutrální až slabě kyselé reakce.

Vlastnosti zálivkové vody jsou do značné míry ovlivňovány zdrojem. Podle toho ji můžeme v podstatě rozdělit do čtyř skupin: vodu dešťovou, vodovodní, studniční a vodu z vodních toků a nádrží.

Dešťová voda

Dešťová voda byla vždy považována za nejlepší zálivkovou vodu. Je měkká, protože neobsahuje vápník, a slabě kyselá (hodnota pH 6–6,5) především kvůli obsahu volné kyseliny uhličité. K přednostem dešťové vody patří vysoký obsah kyslíku, který je zde obsažen asi desetkrát více než například ve studniční vodě. Dále je třeba uvést, že ji máme bezplatně k dispozici, neboť padá na střechu každého domu.

Dnes nám už z vodních srážek nehrozí kyselé deště. Tento pojem se používá pro srážky o hodnotě pH nižší než 5,6. Obsah síry v ovzduší se po roce 1989 výrazně snížil, takže někdy dokonce musíme počítat s hnojením sírou. Vlivem vzrůstající automobilové dopravy stoupá však obsah oxidů dusíku, ale zvýšení kyselosti dešťové vody není tak nebezpečné jako v případě síry. Dále je třeba uvést na pravou míru fakt, že pozinkované nebo měděné střechy nejsou pro půdu nebezpečné. Rozpouštění zinku a mědi dešťovou vodou je v našich podmínkách zanedbatelné a oba kovy využívají jako stopové prvky rostliny, zvířata i lidé.

Denní množství dešťových srážek můžeme snadno změřit, když necháme stát venku na volné ploše sklenici od kompotu. Výška hladiny vody ve sklenici odpovídá zhruba výšce dešťových srážek. Dešťové srážky můžeme poměrně přesně zjistit, když budeme sklenici denně vyprazdňovat.

Měření množství dešťových srážek v milimetrech

Množství vodních srážek se udává v milimetrech. Roční srážky ve výši např. 500 mm znamenají, že déšť, který během roku spadne na 1 m^2 , by dosáhl výšky 500 mm (0,5 m), pokud by voda neodtekla nebo se nevypařila. 500 mm vodních srážek tak odpovídá objemu vody 0,5 × 1 m^2 = 0,5 m^3 = 500 litrů. Jinak vyjádřeno: 1 mm deště odpovídá 1 litru vody na m^2 .

Z kladných vlastností dešťové vody lze dále uvést, že na rozdíl od studniční vody neobsahuje železo. Proto při jejím používání ke splachování WC nezůstávají v záchodové míse hnědé skvrny. Díky absenci vápníku dochází při praní v pračce ke značné úspoře pracích prostředků zhruba na polovinu ve srovnání s praním ve vodě obsahující vápník.

Dešťová voda je také vhodná k zalévání a rosení pokojových květin, neboť nezvyšuje hodnotu pH v zemině a na rostlinách a květináčích se netvoří nepříjemný vápenatý povlak.

Všechny výše uvedené vlastnosti jsou důvodem pro akumulaci dešťové vody v domácnosti. Navíc je všech druhů vody nejsnáze dosažitelná. Zachytávání dešťové vody není tedy přežitek doby, ale velmi rozumné opatření jak z hlediska pěstitelského, tak i ekonomického.

Vodovodní voda

Vodovodní voda prochází vodárenskou úpravou, kde je zbavena nečistot a škodlivých látek tak, aby se stala nezávadnou. Pro zálivku je zpravidla vyhovující. Dočasnou závadou může být ovšem vyšší obsah plynného chlóru. Toto nebezpečí není vysoké a dá se omezit – na světle a při provzdušnění se plynný chlór snadno vytěsňuje a převede na chlorid. Voda z vodovodního řadu je však pro zálivku na zahradě drahá a v obdobích sucha a nedostatku vody zpravidla i zakázaná.

Voda studniční

Studniční voda se většinou vyznačuje vysokým obsahem minerálních látek. Větší část rozpuštěných látek patří k tzv. tvrdicím solím. Jsou to zejména vápenaté a hořečnaté soli. Dešťová voda při prosakování půdou rozpouští chemické sloučeniny z půdy a mění se z čisté vody na roztok. Obsah minerálních látek by neměl přesáhnout hranici 1 g na 1 litr vody. Jinak voda získává charakter minerální vody, která může být sice nezávadná pro lidi, ale k zálivce je nevhodná. V studniční vodě se mohou vyskytovat i dusičnany, které však v zálivce nevadí (viz kap. 10).

Voda z vodních toků a nádrží

Povrchová voda z vodních toků a nádrží je častým zdrojem závlahy, zvláště pro větší plochy. Jedná se o vodu s nižším obsahem solí, tedy měkčí, může však být znečistěná různými látkami, které působí na rostliny škodlivě. Jsou to hlavně různé odpady z domácností, průmyslu, zemědělství i povrchové smyvy půdy. V posledních letech se kvalita povrchových vod výrazně zlepšila a možné znečistění má spíše lokální charakter. Zvláštní pozornost je třeba věnovat hygienické nezávadnosti povrchových vod, používaných pro závlahu zeleniny.

1.8.2Chemické složení zálivkové vody

Z chemických látek přítomných v zálivkové vodě musíme věnovat pozornost zejména těm, které mohou působit nepříznivě. Patří k nim především sodík a chlorid.

Sodík je jako živina přijímán rostlinami jen v nepatrném množství. Větší část zůstává v půdě a silně přispívá k jejímu zasolení. Podporuje tvorbu půdního škraloupu. Chloridy jsou v půdě velmi pohyblivé. Podobně jako sodík se značně podílejí na zasolování půdy a při vyšším obsahu působí na rostliny toxicky. Příkladem je škodlivý vliv zimního solení vozovek na okolní zeleň.

Vápník, hořčík a draslík v zálivkové vodě zpravidla nevadí, naopak jsou vítanými živinami. Vápník může být nepříjemný jako činitel tvrdosti. Železo je nezbytnou rostlinnou živinou, při vyšším obsahu však působí škodlivě. Možné škodlivé působení nadbytku železa je závislé na pH. Vyšší nebezpečí je v silně kyselém prostředí s pH pod hodnotou 4,5. Vyšší pH substrátu, většinou již od pH 6,5, může naopak omezit příjem železa a vyvolat jeho nedostatek.

Sírany většinou nevadí, jsou zdrojem síry pro rostliny. S vyšším obsahem síranů se setkáváme hlavně u vody s trvalou tvrdostí.

Dusičnany v zálivkové vodě rovněž nevadí, naopak jsou levným zdrojem dusíku. Při vyšším obsahu dusičnanů ve vodě musíme příslušně snížit dávku dusíku v hnojivech.

Výskyt většího množství dusičnanů stejně jako čpavku nebo amonných solí ve vodě je ovšem vždy známkou znečistění. Dochází k tomu zejména v mělkých studnách a v oblastech, kde dosud chybí kanalizace a kde se používají také velké dávky minerálních i organických hnojiv.

Tabulka 1.6 Přísun dusíku zálivkou studniční vodou v gramech N/m^2

Obsah NO-3 (N) v mg/l vody

Zálivka 100 litrů na 1 m^2

Zálivka 200 litrů na 1 m^2

50 (11)

1,1

2,2

100 (22)

2,2

4,4

150 (33)

3,3

6,6

Při zálivce vodou, která obsahuje dusičnany, můžeme během vegetace dodat 1,1 až 6,6 g dusíku na 1 m^2 . Abychom zabránili přehnojení půdy, je nutno odečíst dusík dodaný zálivkou od dávky minerálních hnojiv. Druhy zeleniny málo náročné na dusík potřebují 5, středně náročné 10 a velmi náročné druhy 15 g N/m^2. Blíže viz hnojení zeleniny (kap. 9.2).

Jak již bylo uvedeno, přítomnost dusičnanů v zálivkové vodě nevadí, ovšem v pitné vodě nesmí překročit 50 mg NO_3/l. Dusičnany se z vody nedají odstranit varem nebo jinými běžně dostupnými prostředky. Studnu je možné jen několikrát vyčerpat a znovu nechat stanovit obsah dusičnanů.

1.8.3Tvrdost zálivkové vody

Tvrdost zálivkové vody patří k vlastnostem, které působí pěstiteli často starosti. Způsobují ji rozpuštěné minerální látky, zvláště vápenaté a hořečnaté (někdy též železnaté) soli. Tvrdá voda přináší do půdy velké množství vápníku a hořčíku a zvyšuje její alkalitu.

V zálivkové vodě rozlišujeme:

1. Přechodnou (uhličitanovou) tvrdost, kterou způsobují hydrogenuhličitany vápníku a hořčíku. Únikem oxidu uhličitého z těchto ve vodě dobře rozpustných sloučenin dochází k vysrážení a usazení vzniklých nerozpustných uhličitanů vápníku a hořčíku. Proces probíhá částečně již při delším stání a plně při zahřátí vody k bodu varu.

2. Trvalou (síranovou) tvrdost, kterou způsobují sírany (někdy i chloridy a dusičnany) výše uvedených prvků. Trvalou ji nazýváme proto, že se ani varem nemění. Rostlinám zpravidla nevadí, je spíše vítaným zdrojem vápníku a hořčíku. Ani při dlouhodobém používání takové vody se pH substrátu nemění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hnojení půdy a kompostování v zahradě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.