Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. et (Th.)Bc. Marcel Hájek, Ph.D.

MUSLIMSKÝ PACIENT
principy diagnostiky, terapie a komunikace

Autoři
MUDr. et (Th.)Bc. Marcel Hájek, Ph.D., FICS (ZZS PK a FZS ZČU v Plzni)
dr. Charif Bahbouh, CSc., Ph.D. (překladatel a tlumočník v penzi, nakladatel)

Recenze
prof. PhDr. Luboš Kropáček, CSc., MUDr. Semír Debs

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.
© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2016
Fotografie na obálku dodali autoři.
© Obrázky 2, 3, 6 Pavel Botka
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6231. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Jitka Straková
Sazba a zlom Helena Mešková
formát ePub Štěpán Böhm
Obrázky 1, 5, 7 dodali autoři.
Obrázek 4 překreslila Jana Nejtková.
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2016
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Autoři a nakladatelství děkují společnosti:
Commeatus s.r.o. a jednateli Janu Čermákovi,
Genetika Plzeň, s.r.o., a majiteli MUDr. Petru Lošanovi s manželkou Vendulou Lošanovou,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
GLASIERT, s.r.o., a obchodnímu řediteli Mgr. Tomáši Zuckermannovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti

Kooperativa pojišťovna, a.s., Vienna Insurance Group, a řediteli AG západní Čechy Arnoštu Bergmannovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
MERKUR MARKT spol. s r.o. a paní Romaně Ripkové a jednateli Liboru Javůrkovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti

Západočeské komunální služby a.s. a řediteli Mgr. Pavlu Thurnwaldovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
Zdravotnická záchranná služba Plzeňského kraje, příspěvková organizace, a řediteli MUDr. Pavlu Hrdličkovi a náměstkům prim. MUDr. Janě Vidunové, Ing. Vlastimilu Stehlíkovi a MUDr. Robinu Šínovi, MBA.Autoři a nakladatelství děkují společnosti
Autoři a nakladatelství dále děkují soukromé osobě panu MUDr. Abu Taha Ashrafovi.
Poděkování patří i paní Jaroslavě Bičovské za technickou pomoc při zpracování knihy.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9218-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9217-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5631-8 (print)

Kniha je věnována prof. MUDr. Karlu Novákovi, DrSc., FICS,
a také všem českým a slovenským lékařům, kteří bez náboženských a rasových předsudků vykonávají praxi v zemích jiných kultur.

Úvod

Publikace má sloužit k orientaci lékařů a středního zdravotnického personálu z České republiky a Slovenska praktikujícího v zemích islámu, aby při péči o muslimského pacienta nedocházelo k nedorozuměním, urážce jeho náboženského cítění či dokonce k právním postihům zdravotníka. Islám je z velkých světových náboženství tím nejrizikovějším pro možné problémy zdravotníka jiného vyznání. Předpisy jsou striktní a provázejí muslima po celý život. I přes mnohé liberálnější přístupy při nemoci a ohrožení života muslima i při závěru jeho života je mnoho úskalí, která si zdravotník musí nutně uvědomit, a musí respektovat jisté jemu nevlastní přístupy. Situace českého či slovenského zdravotníka je o to komplikovanější, že v našich zemích je znalost islámu zcela mizivá a často se týká jen strachu z teroristických akcí extrémistů muslimského vyznání. Těchto muslimů je však v celosvětovém měřítku drtivá menšina a zdravotník je často konfrontován se zcela jiným přístupem muslimského okolí k němu, než jaká je jeho představa z domácích médií a zkreslených informací. Mnohá vyjádření a činy muslimských extrémistů islám často pokřivují a slova Svatého Koránu vykládají manipulativně, neorientují jinověrce správně ke kontaktu s muslimem, nesbližují, ale rozdělují.

Velmi důležitým faktorem při poskytování zdravotnické péče – a to nejen u muslimů – je přístup zdravotníka k pacientovi, navázání vztahu vzájemné důvěry a tolerance. V případě nevhodného primárního kontaktu je právě zvláště u muslimské populace důvěra rychle ztracena a další sebevhodnější a sofistikovaný diagnostický a terapeutický postup se stává zcela iluzorním. Pak již záleží jen na tom, ve které zemi se lékař či zdravotník nachází a praktikuje a jaký stupeň ve škále přístupu z druhé strany mu hrozí – od pouhé výše zmíněné nedůvěry, přes vysloveně nepříznivý až nepřátelský postoj pacienta a jeho rodiny, případně za přispění muslimských kleriků i jeho úplné odmítnutí, až po možné právní důsledky.

Publikace má tedy za úkol ozřejmit rovněž správné chápání muslimské víry a života muslima v rozsahu nutném pro regulérní zdravotnickou péči. K tomu slouží první kapitola se stručným vhledem do islámu a odborné teologické poznámky ke všem problémům a úskalím v jednotlivých kapitolách. Znalost základních atributů muslimské víry, zvyků a tradic je nezbytná nejen k tomu, aby lékař či zdravotník pracovali s pacientem-muslimem dle pravidel seriózního vztahu a tolerance, ale i k nutné orientaci v pohybu, komunikaci a kontaktech v zemích islámu. V případě zaměstnání takového lékaře či zdravotníka v muslimské zemi či zemi s výraznou muslimskou populací je nutno o islámu vědět a znát mnohem více než při pouhé dovolené v letoviscích takových zemí.

K orientaci v textu slouží i slovníček arabských pojmů v islámu běžně užívaných, a to jak religionistických, tak i medicínských. V kapitole o obecných atributech islámu je publikace doplněna i několika vhodnými obrázky a na závěr knihy je zařazena použitá a zejména doporučená literatura, která je dostupná zejména na českém trhu a zájemci o hlubší nastudování problematiky umožní získat zevrubnější poznatky.

1Krátký vhled do islámu: stručná historie, prorok Muhammad a jeho cesta, pilíře islámu, Korán, současnost

Islám je vedle judaismu a křesťanství třetím, tedy nejmladším monoteistickým náboženstvím. Podle patriarchy, k němuž se tato trojice hlásí, patří do skupiny abrahámovských náboženství. Historický vznik islámu je spjat s působením proroka Muhammada v Arábii na počátku 7. století. Stěžejním počátkem je rok 622 našeho letopočtu a věrouka islámu je plně odvislá od promluv a učení Proroka. (Vznik judaismu se datuje od cca 12. století před naším letopočtem, vznik křesťanství do období života Ježíše Krista – asi roky 4–2 př. n. l. až 28–30 n. l.)

Termín islám znamená plné „odevzdání se“, je myšleno do rukou Božích. Islám je velmi přísně monoteistickou vírou, což je patrné z celého následujícího textu. Jde o řád daný Bohem od stvoření světa. Víra islámu byla v náznacích rozvíjena již před působením Proroka, toto předislámské období se nazývá obdobím „džáhilíje“, tj. nevědomosti. Prorok Muhammad je posledním a nejvyšším prorokem tohoto období a prvním a jediným prorokem islámu, je jeho dovršením. Předislámští proroci a jiné biblické postavy, jež islám uznává a respektuje (Abraham, Izák, Jákob, Ismael, Gabriel, Josef, Ježíš Kristus a další), jsou shrnuti pod pojem hanífové. S jejich jmény se v muslimských textech setkáváme v jisté obměně (Abraham = Ibráhím, Ježíš = cÍsá apod.)

Bůh je 1 (jeden), tedy termín Alláh je označením Boha (iláh) a znamená přímo „al-iláh“ – „jeden Bůh“, se členem „al“ již nemůže mít množné číslo.

Sám Prorok vycházel ze svého židovského a křesťanského okolí, jehož věrouku rámcově znal, a vytvořil z obou předchozích náboženství specifický konglomerát s vlastními tradicemi a písmem, za jeho života ještě nezaznamenaným. Vlivy judaismu a křesťanství (židé žili v Prorokově době především na jihu Arabského poloostrova, křesťané především na severu, i když křesťané pobývali v hojném počtu i v Nadžránu u hranic dnešního Jemenu; jejich celkový počet, identita a rozptýlení na Arabském poloostrově před islámem jsou dodnes předmětem odborných diskusí) jsou při četbě islámských svatých textů velmi dobře patrné, ovšem učení je natolik komplexně zpracované, že nelze říci, že by se jednalo o pouhý průnik obou velkých monoteistických systémů. Nelze je nazvat synkretismem (pouhé sloučení dvou či více teologických systémů) ani adopcionalismem (vmezeření, připojení a podřízení jednoho teologického systému jinému, dominantnímu).

Stručnou historii islámu je tedy nutno vždy začít od života proroka Muhammada, od něhož se veškerá věrouka odvíjí.

1.1Prorok Muhammad

Prorok Muhammad se narodil v Mekce asi roku 570, jde o shodu islamologů a muslimských teologů. Jeho jméno známe v mnoha obměnách (Mohamed, Muhamed, Mohamad, turecky Mehmet apod.). V jeho životě je přesně datovatelné pouze období od jeho odchodu z Mekky do Medíny v roce 622 až do jeho smrti v roce 632.

Rok 622 je také považován za počátek muslimského letopočtu, kalendář je lunární. Období 622–632 našeho letopočtu odpovídá tedy rokům 0–12 muslimského letopočtu a letům 4382–4392 židovského letopočtu dle hebrejského lunárně-solárního kalendáře. Za období zahájení jeho prorockých vizí a vystoupení se považuje jeho věk 40–43 let (610–613).

Po otci byl z rodu Hášimovců (dnes královský rod v Jordánsku) z kmene Kurajšovců. Od šesti let byl sirotek. Otec Abdalláh zemřel před Muhammadovým narozením, matka Ámina v jeho šesti letech. Vychováván byl svým strýcem Abú Tálibem. Hášimovský rod je znázorněn ve schématu na obrázku 1.

Obr. 1 Hášimovský rod a pozice proroka Muhammada v něm

Muhammad byl v mládí obchodním cestujícím, vedl karavany své zaměstnavatelky Chadídži z Arabského poloostrova do Sýrie, Persie a bližšího okolí. V Sýrii se seznámil s monoteismem, převažovali zde židé nebo židokřesťané. Jeho zaměstnavatelka byla vdova a po čase pojala Muhammada za manžela. Z tohoto manželství měl Muhammad potomky – dva syny, kteří zemřeli ještě před dosažením dospělosti, a čtyři dcery – Zajnab, Ruqajju, Fátimu a Umm Kulthúm. Do historie se zapsala nejvýznamnější dcera Fátima, která se provdala za Muhammadova bratrance Alího bin Abí Táliba a zajistila přes syny Hasana a Husajna celý dnešní Muhammadův rozvětvený rod.

Muhammad byl negramotný. Negramotnost, tzv. „ummí“, je kleriky islámu zdůrazňována zejména proto, aby bylo patrné, že Muhammad nemohl číst ani opisovat židovské či křesťanské spisy a veškeré jeho učení bylo přímo zjeveno od Boha. Muhammad byl vyvolen jako „nabí“, tedy prorok, a jako „rasúl“, tedy posel Boží.

Důležitá data Muhammadova vývoje:

■asi 610–613 – počátky zjevení

■613 – počátky hlásání zjevení od Boha

■24. září 622 – se svými souvěrci z Mekky dorazil do Medíny (tzv. hidžra)

■do roku 628 – boje s mekkánskými Kurajšovci

■629 – Mekka přijímá islám

■6. června 632 – Muhammad umírá v Medíně

V Muhammadově okolí byl těmi, kdo ho následovali, přijat rozhodný monoteismus. Jeho nejvýmluvnějším vyjádřením je v Koránu súra 112, zvaná „upřímnost víry“. Zní: Rci: „Oh Bůh je jedinečný, Bůh sám o sobě věčný. Neplodil a nebyl zplozen a není nikoho, kdo je mu roven.“

Roku 619 umírá Muhammadova manželka Chadídža a jeho strýc Abú Tálib. Ten byl k Muhammadově učení a vizím tolerantní, velká část obyvatel Mekky je však považovala za blouznění excentrického charizmatika. V čele Hášimovců pak stanul Abú Lahab, Muhammadův odpůrce. To donutilo Muhammada a celou muslimskou prvotní obec k odchodu z Mekky v létě 622. Tento rok je přelomový a je považován za počátek islámu (vše, co bylo po tomto datu, je v islámské literatuře označováno jako A.H. – Anno Hegirae, roku Hidžry). Muhammada a jeho družinu přijalo město Jathrib, později nazývané „město Prorokovo“, tedy Madínat an-Nabí, zkráceně dodnes Medína (al-Madína). Zde vznikla kompaktní muslimská obec, tzv. umma.

V Medíně byl Prorok obviněn rabíny z nesprávného chápání Tóry (pět knih Mojžíšových, základ učení judaismu), proto se vůči židům vymezuje. Zároveň nepřijímá od místních křesťanů dogmata o trojjedinosti Boží a Ježíšově synovství Božím, vymezuje se tedy i vůči křesťanství. Centrem islámu se v Mekce stala Kacba, dnes centrum mekkánské mešity. Při modlitbě se první muslimové již obraceli tímto směrem. Směr modlitby k Mekce se nazývá qibla a nahrazuje tak židovský směr modlitby k Jeruzalému (tímto směrem se zpočátku modlili i muslimové, po přechodu do Medíny pak k Mekce). Mekku bylo ovšem nutno dobýt, s vyhnáním Abú Lahabem se Muhammad nesmířil. S mekkánskými Kurajšovci bojoval soustavně až do roku 628 V tento rok vykonal Muhammad po dohodě s vyčerpanými Kurajšovci pouť do Mekky (cumra) a dohodl s nimi desetileté příměří. Cestou se ve městě Chajbaru smířil se židy a v Mekce i v Medíně s křesťany – příslušníci těchto náboženství mají v islámu výsadní postavení, nejsou považováni za nevěřící, nýbrž za lid Knihy – ahl al Kitáb.

Roku 629 přijala Mekka islám, z Kacby byly odstraněny pohanské modly a byla zasvěcena Bohu – Alláhovi. Muhammad se střídavě pohyboval mezi Mekkou a Medínou a činil proslovy o svých vizích a učení. Zemřel 6. června 632 v Medíně.

Muhammad měl celkem 10 manželek muslimek – krom zemřelé Chadídži byla jeho nejmilejší manželkou cÁiša, dcera Muhammadova vojevůdce a nejbližšího spolupracovníka Abú Bakra. Kromě nich pojal za své ještě tři konkubíny (konkubinát byl v tomto smyslu soužitím bez manželství) – šlo o dvě židovky a jednu koptskou křesťanku a Muhammad je pojal na důkaz smíření se židy a křesťany.

Kromě negramotnosti je Muhammadovým významným atributem ještě i to, že nekonal žádné zázraky (v křesťanství Ježíš ano, v židovství Mojžíš pouze s Boží pomocí a na Boží příkaz).

1.2Chalífát

Po smrti Prorokově vznikla v muslimské obci potřeba vůdce – následovníka, chalífy, který by převzal Muhammadovu vůdčí roli. Prorokovo učení však již bylo považováno za uzavřené. Mezi muslimy došlo ke sporu – na mechanismus výběru následovníka byly dva názory:

■Větší část měla za to, že by následovníkem měl být vážený Kurajšovec volený staršími obce – to bylo základem tradice. Nositelé tohoto názoru se nazývali „lid tradice“ – ahl as-sunna. Dnes je známe pod názvem sunnité a v teritoriu islámu je jich velká většina. Jde o celou severní „saharskou“ Afriku, většinu západní Afriky, Eritreu, část Etiopie, Keni a Tanzanie, Somálsko, jih Balkánského poloostrova, většinu území Turecka, Sýrii, Jordánsko, Palestinu, Saúdskou Arábii, SAE, Omán, část Iráku a Jemenu, většinu Afghánistánu, Pákistán, Bangladéš, část Indie, západ Číny, všechny středoasijské republiky, jih Barmy, Malajsii, Singapur a Indonésii a rovněž o muslimské enklávy Ruské federace.

■Část muslimů měla za to, že následovníkem musí být příbuzný z Muhammadova rodu, tedy že mechanismem výběru nemá být volba, nýbrž princip dynastie. Vhodným adeptem byl na prvním místě Alí bin Abí Tálib, který byl jednak Muhammadovým bratrancem, jednak jeho zetěm. Jeho příznivci se nazývali „strana Alího“ – šícat Alí. Dnes je známe pod názvem šíité, většinově se nacházejí v Íránu a Ázerbájdžánu, velká menšina je v Iráku, další menšiny jsou v Afghánistánu, Jemenu, Bahrajnu, na východě Turecka a v Libanonu.

Na obrázku 2 je znázorněno rozšíření sunnitů a šíitů v dnešním světě.

Nositelé druhého názoru ihned nezvítězili a prvním chalífou byl zvolen jeden z Muhammadových tchánů a spolupracovníků, otec cÁišy Abú Bakr. Chalífáty jednotné muslimské komunity byly čtyři a až napočtvrté byl jmenován šíity prosazovaný mladý Alí bin Abí Tálib. Pořadí chalífátů je následující:

Obr. 2 Mapka rozšíření sunnitů a šíitů v dnešním světě

■632–634 – Abú Bakr (zakladatel tradice – sunny)

■634– 644 – Umar Ibn al-Chattáb (vojevůdce – dobyl Egypt, Palestinu, Sýrii, Irák a Persii; v jeho době počala značná hegemonie islámu)

■644–656 – Uthmán Ibn Affán (upřednostňoval duchovní záležitosti, za něho byl redigován kanonický text Koránu)

■656– 661 – Alí bin Abí Tálib (jehož šíité prosazovali již od počátku)

Výše uvedené čtyři velké chalífy uznávají dodnes pouze sunnité, pro většinu šíitů jsou první tři chalífové uzurpátoři. Po smrti posledního z nich došlo k dovršení rozkolu muslimů roku 680 zavražděním pátého, již jen šíity uznaného vůdce – imáma Alího, syna al Husajna, sunnity u Karbalá (Karbalá se nachází na jihozápadě Iráku, dodnes je centrem šíitských tryznových slavností na počest Husajnovy mučednické smrti). Od této doby není islám náboženstvím s jedním vůdcem, nýbrž jednotlivé státy a obce mají samostatnou hlavu komunity, někde ústřední autorita není.

1.3Korán

Slovo „korán“ má význam „přednes zjevení“. Jde o přímé slovo Boží, nestvořené, existující od věčnosti. Kniha původní – umm al-Kitáb – je dle tradice u Boha, v arabské podobě byla Bohem zjevena Prorokovi prostřednictvím Džibrílovým (archanděla Gabriela).

Text Koránu obsahuje 77 934 slov, 114 súr (kapitol), 6204–6236 veršů; nejdelší je 2. súra „Kráva“ (286 veršů) a nejkratší je 108. súra „Hojnost“ − „al-Kautar“ (3 verše).

Za chalífy Uthmána byl redakcí Koránu pověřen učenec Zajd Ibn Thábit. Jeho komise pro Písmo svaté pracovala v letech 651–656 v Medíně.

Korán se vyskytuje ve dvou uspořádáních: První je kanonické, tedy uznané pro bohoslužebné čtení, a súry jsou v něm řazeny od nejdelší po nejkratší. Problém je, že nemají chronologii. Druhý způsob je řazení určené pro teologické studium – súry jsou řazeny chronologicky tak, jak byly Prorokem vyřčeny. Kanonické znění se nazývá „slavné čtení“ – Qirá,a mašhúra.

Celkem 113 súr začíná takzvanou basmalou – uvozujícími slovy „Ve jménu Boha milosrdného, slitovného…“, tedy „Bismi lláhi r-rahmáni r-rahím…“. Pouze 9. súra at-Tawba (Pokání) tuto úvodní formuli nemá.

V obou řazeních je na počátku (tedy i před nejdelší súrou „Kráva“) vždy 1. súra „Fátiha“, tzv. „otevíratelka knihy“, která je vyjádřením úcty a pokory k Bohu. Zní:

Ve jménu Boha milosrdného, slitovného

Chvála Bohu, Pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému, vládci dne soudného

Tebe uctíváme a Tebe o pomoc žádáme,

Veď nás cestou přímou,

Stezkou těch, jež zahrnuls milostí Svou,

Ne těch, na něž jsi rozhněván, ani těch, kdo v bludu jsou.

Poznámka: Jak je uvedeno výše, světová orientalistika a islamistika řadí súry chronologicky. V zásadě jde o čtyři oddíly súr: první mekkánské období, druhé mekkánské období, medínské období, třetí mekkánské období. V Československu takto Korán výtečně přeložil do češtiny dr. Ivan Hrbek, překlad byl dokončen roku 1972 (v zahraničí Korán přeložili např. do němčiny F. Schwally a Th. Noeldeke roku 1909 a do francouzštiny R. Blanchere v roce 1949).

Pozor! Překlady z arabštiny by se neměly jmenovat Korán, neboť dle tradice žádný překlad není přesnými Muhammadovými slovy, ale je pouhou interpretací. Upřednostňují se názvy jako „Meanings of Quraan“ nebo „Words of Quraan“.

1.4Sunna

Sunna je islámská tradice, již uznávají pouze sunnité. Sunna je souborem závazných naučení a norem. Termín znamená „zvyklost, obvyklý způsob jednání“. Protiklad k sunně je nevhodné novátorství – bidca. Základním prvkem sunny je al hadíth aš-šarif. Hadíth (také hadís) je zprávou o činech a výrocích proroka Muhammada.

Hadíthy zapisovali tradenti, ti výroky opakovali tak, jak je vždy slyšeli od předchozího tradenta. Prvními byli as-sahába – Muhammadovi současníci, dalšími pak tábicún – následovníci, poté tábicú at-tábicín – následovníci následovníků, atd.

Dnes je uznáváno šest sbírek autorů Sunny (psané verze), těchto šest sbírek se souborně nazývá al-kutub al-sitta. Nejznámější a nejužívanější jsou dvě sbírky:

■„Správná kniha“, sesbíraná učencem Abú al-Husajnem Muslimem bin al-Hadždžádžem (zemřel v roce 875), známá jako „Muslimova sbírka“

■„Správná sbírka“, sepsaná učencem Abú Abdalláhem bin Ismácílem al-Buchárím (zemřel v roce 870), známá jako „Buchárího sbírka“

Jak uvádíme výše, šíité Sunnu neuznávají, mají vlastní tradici i vlastní výklad Koránu, který je tak jediným svatým spisem. Základním prvkem jejich tradice je tzv. chabar, tedy pouze to podání, které se opírá o výroky čtvrtého chalífy Alího bin Abí Táliba nebo jeho potomků – imámů.

1.5Pět pilířů islámu

Pět pilířů islámu – arkán ad-dín – zahrnuje pět základních povinností každého muslima vůči Bohu. Bohem určený řád člení islámští klerikové a právníci podobně, jako je tomu v judaismu a křesťanství, na vztah člověka k Bohu – cibádát a vztah člověka k člověku – mucámalát.

Pilíře islámu sestávají ze šahády, salátu, zakátu, sawmu a hadždže. K nim je možno přiřadit dvě přídatné povinnosti – taháru a džihád.

Šaháda (svědectví, dosvědčení) – Šaháda je v zásadě vyznáním víry. Toto vyznání víry zašeptá otec do ouška narozenému chlapečkovi a syn umírajícímu otci. Toto vyznání musí pronést konvertita k islámu před dvěma hodnověrnými svědky dvakrát, o čemž je pořízen zápis. Pouze tímto krokem se člověk stává muslimem! Šaháda zní: „Vyznávám, že není boha kromě Boha a Muhammad je posel Boží.“ Tedy: „Ašhadu an lá iláha illá Lláh wa Muhammadan rasúlu Lláh.“

Salát (modlitba) – Od Boha nelze v islámu vyprosit nic jiného než správné vedení po správné cestě. Salát je závazný jako podstata vztahu člověka k Bohu (cibádát) pro každého dospělého (báligh) a duševně zdravého člověka (cáqil). Koná se ve stavu rituální čistoty (viz dále přídatnou povinnost taháru) pětkrát denně na koberečku sadždžáda nebo na čistém místě za dodržení správného směru modlitby k Mekce – istiqbál al-qibla. Časy modlitby jsou:

■úsvit

■poledne

■odpoledne

■při západu slunce

■po západu slunce

Při modlitbě je dodržována rovněž určitá pohybová skladba (obr. 3). Modlící nejprve stojí ve směru qibla a pronese slova Alláhu akbar – Bůh je převeliký. Tím se dostává do stavu zasvěcení – ihrám. Pak již nesmí být nikým rušen (zvláště se odsuzuje fotografovat zepředu modlícího se muslima). Následuje sklonění s rukama na stehnech u kolen, poté padnutí na tvář v kleku – sudžúd neboli prostrace. Potom následuje klek se sedem na patách s rukama na stehnech, pak druhý sudžúd. Těchto šest pohybových prvků se nazývá rakc, každý muslim může udělat počet rakc dle předchozího úmyslu – níja, ovlivněného jeho dosavadními skutky, hříchy, potřebami apod. Rovněž různé časy modlitby mají předepsaný minimální počet rakc. Po ukončení rakc následuje otočení hlavy vpravo a pak vlevo k modlícímu se bratru s pozdravením pokoje.

Ve stavu zasvěcení – ihrámu – nelze salát přerušit či jinak se vytrhovat ze soustředění, pak modlitba ztrácí platnost. V zásadě modlitba sestává ze čtyř částí:

■pronesení slov Alláhu akbar – vstup do zasvěcení, ihrámu

■Fátiha – otevíratelka knihy (viz výše)

■recitace z Koránu

■pozdravení míru a pokoje

Pozdravení po uzavření všech rakc zní: „Mír s vámi a milosrdenství Boží“, tedy: As-salámu alajkum wa – rahmatu lláh.“

Páteční polední modlitba – salát al-džumca – je specifická tím, že po prvních dvou rakcách vystoupí duchovní (chatíb) na minbar v mešitě a pronese chutbu – bohoslužebné kázání. K oznámení modlitebního času je určen správce mešity – muezzin, který vystoupí na minaret (dnes zpívá zpravidla přes mikrofon do ozvučovacího zařízení na minaretu) a pronese zvláštními tóninami tzv. adhán. Je možno jej běžně slyšet v modlitební časy při pobytu v zemích islámu. Adhán zní (včetně počtu, kolikrát se opakuje každý verš):

Alláhu akbar (Bůh je převeliký) – 4×

Ašhadu an lá iláha illá Lláh (vyznávám, že není boha kromě Boha) – 2×

Ašhadu anna Muhammadan rasúlu Lláh (vyznávám, že Muhammad je posel Boží) – 2×

Hajja ala s – salát (Vzhůru k modlitbě) – 2×

Hajja ala l – faláh (Vzhůru k dobrému činu) – 2×

Alláhu akbar (Bůh je převeliký) – 2×

Lá iláha illá Lláh (není boha kromě Boha) – 1×

Obr. 3 Pohybová skladba raky při salátu

Základních prvků mešity je jen málo. Patří k nim vně mešity minaret či více minaretů, kopule, v jejíchž čtyřech rozích ve směrech světových stran jsou vepsána jména čtyř velkých chalífů a ve vrcholu jméno Proroka, ve směru qibly (k Mekce) se nachází minbar – kazatelna a za ní ve směru k Mekce špičatý (jakoby gotický) oblouk – mihráb. Tento oblouk je i na osobním modlitebním koberečku – sadždžádě. Kromě toho je zde stojan na Korán (obr. 4).

Zakát – Jde o třetí pilíř islámu, jímž je povinnost náboženské daně na obecně prospěšné a dobročinné účely a instituce – povinná almužna. Něčím jiným je pak dobrovolná almužna – sadaqa, která není odváděna do obecní poklady, ale je dávána žebrajícímu přímo.

Sawm (půst) – Povinnost půstu platí pro dospělého (báligh), duševně zdravého (cáqil), ale také fyzicky zdravého (qádir) člověka. O půstech a okolnostech jeho nedodržení ze zdravotních důvodů je pojednáno ve speciálních kapitolách. Před rokem 624 se uplatňovalo na Arabském poloostrově mnoho jednodenních půstů, převzatých z judaismu. Místo nich byl Prorokem stanoven jeden 30denní půst v měsíci ramadánu. Díky lunárnímu kalendáři, kdy má rok v islámu pouze 355 dní (je kratší o 11–12 dní než rok solární), vychází ramadán během let na různá roční období.

Po východu slunce je v průběhu ramadánu zakázáno jíst, pít, kouřit a praktikovat pohlavní styk, jsou zapovězeny sváry, pomluvy a neslušná slova. Po západu slunce nastává období tzv. iftáru, kdy věřící hodují a kdy je přes noc vše povoleno.

Hadždž (pouť do Mekky) – Hadždž je posledním regulérním pilířem islámu. Povinnost platí opět pro dospělého, duševně a fyzicky zdravého a navíc finančně zajištěného věřícího.

Na pouť do Mekky je povinný poutní šat (nese název ihrám, stejně jako stav zasvěcení při modlitbě – viz výše), který sestává ze dvou bílých pruhů látky; k němu náleží sandály a muži nemají mít pokrývku hlavy. Během pouti je zakázáno stříhání vlasů, holení, česání, stříhání nehtů, pohlavní styk a rozmařilost (líčení žen, kouření mužů, jedení zmrzliny a pochutin apod.).

Uvnitř Veliké mešity v Mekce je povinností obejít sedmkrát dokola Kacbu a pokud možno se dotknout černého kamene, který je do ní vsazen (muslimové jej považují za meteorit, geologové a mineralogové míní, že jde o buližník, výzkum kamene je ale zapovězen). Tomuto obcházení se říká tawáf (obr. 5).

Obr. 4 Mešita a její prvky: a – minbar, b – mihráb (volně podle Lunde, P. Islám – víra, kultura, dějiny. Praha: Knižní klub, 2004)

Obr. 5 Pouť do Mekky – situace při tawáfu

Hadždž začíná 7. dne měsíce dhú-l-hidždža, vrcholí 10. dne a končí 13. dne. Poté část poutníků vykoná ještě pouť do Medíny ke hrobu Proroka.

Přídatné pilíře:

■Tahára (rituální čistota) – Muslim může být rituálně znečištěn těžce a lehce. Těžké znečištění – džanába – je způsobeno některým přestoupením muslimských povinností a lze jej odstranit úplným rituálním vykoupáním (ghusl), poté je původně nečistý muslim (nadžis) opět rituálně schopen účasti na modlitbě, tedy rituálně čistý (táhir). Lehké znečištění – hadath – je způsobeno prakticky jakýmkoli nevhodným dotykem nebo výkonem činnosti mezi modlitebními časy a odstraní se pouhým zvláštním omytím (wudú’) obličeje, očí, nosu, uší, rukou po lokty a nohou (obr. 6). Pokud je muslim v poušti a nemá k dispozici vodu, provede wudú’ symbolicky jemným pískem.

■Džihád – Slovo džihád je odvozeno od slovesa džáhada, což znamená usilovat. Tento atribut je v současnosti po vzoru středověku vykládán fundamentalisty jako boj se zbraní v ruce a je nejvíce manipulován teroristickými organizacemi. Původně byl myšlen jako boj za víru slovem a příkladnými skutky, případně boj obranný.

Korán (súra 2, verš 256): „…nebudiž žádného donucování v náboženství…“

Obr. 6 Rituální omytí muslima před modlitbou (wudú’)

1.6Současnost

Nelze opomíjet, že převážná část konfliktů a teroristických akcí v současné době probíhá v muslimském světě anebo je způsobena muslimy žijícími v nepůvodních zemích západního světa. To samozřejmě vzbuzuje mezi nemuslimy oprávněné obavy a strach. Teroristickým akcím se vyhnout nelze, ovšem nedůvěře či nepřízni muslimů k lékaři či zdravotníkovi praktikujícímu v zemi islámu ano.

Muslimové žijí podle souhrnu právních norem zakotvených v Koránu, v tradici a ve výrocích proroka Muhammada. Tento právní systém se nazývá šaríca, je složitý a není zde prostor na jeho rozbor. Ve speciálních kapitolách se mnoha jeho dopadů na diagnostiku a terapii muslimského pacienta však dotkneme. Věda o víře a souladu víry se správnými právními normami se nazývá fiqh. Ne vždy celý právní systém platí v mnoha zemích islámu zároveň jako státní právní systém.

Poznámka: V křesťanských zemích s výjimkou Vatikánu se právo státní (kazuistické) odděluje od práva církevního, kanonického (apodiktického).

Některé skupiny a organizace muslimů, především těch, kteří džihád považují za boj za víru „mečem“, si právní předpisy šaría přizpůsobují svým cílům. Ve fundamentalistických muslimských zemích se navíc šaría užívá bez přihlédnutí k současným pravidlům svobody, demokracie a lidských práv. Právě toto je nutno mít při lékařské a zdravotnické praxi v zemi islámu vždy zjištěno a brát tuto skutečnost na vědomí. Se žádnými demokratickými či lidsko-právními argumenty nemůže v těchto zemích lékař nebo zdravotník z Čech či Slovenska zacházet ani něčeho dosáhnout.

Stěžejním problémem je to, že islámská víra považuje všechny lidi narozené v současnosti i minulosti za muslimy, kteří o svém „muslimství“ nevědí. Na „milost“ jsou brána pouze abrahámovská náboženství monoteismu – judaismus a křesťanství. Cestu k islámu – odevzdání se do vůle Boží – otevřeli židé, zdokonalili ji křesťané a Muhammad, potažmo muslimové tuto cestu završili. Svět se tak dělí na dva tábory:

■Dár al-harb – svět (země) hříchu (doslova války), také svět (země) bez víry: Jde o část světa, kde muslimové buď nežijí, nebo jsou zde v menšině a nejsou zde etablováni – nemají obec, mešitu s minaretem a instituce. To je případ České republiky i Slovenska.

■Dár al-islám – svět (země) islámu: Tak lze označit každou zemi, kde jsou již muslimové „doma“, mají mešitu s minaretem a další atributy kompaktní muslimské obce. Tak lze dle některých muslimských autorit již označit například i Německo či Francii.

V zemích Dár al-islám je samozřejmě snahou muslimů prosazovat jako součást právního řádu takové země i prvky ze systému šaría a nárokovat si plný respekt k islámu v případech, kdy jeho projevy vně nejsou v souladu s tamním právním řádem, tradicemi a zvyklostmi. Některé tradiční i právní prvky je možno připustit, i kdyby byly ve většinové populaci vnímány negativně – lze například respektovat muslimskou svatbu jako rovnocennou s křesťanskou, tolerovat obřízku chlapců (v ostatní populaci, pokud nejsou k cirkumcizi zdravotní důvody, mohou některé organizace takový akt posuzovat jako týrání dítěte), rituální porážku dobytka (některé organizace ji mohou chápat jako nehumánní zabití zvířete) a podobně. Židé mají tato práva v západním světě dle halachy (židovského apodiktického práva) rovněž. Jiné prvky systému šaría naopak připustit nelze – fyzické trestání ženy, tresty kamenováním nebo odnětím oka či končetiny apod.

Koncept přístupu k pacientovi dle systému šaría bude vždy součástí speciálních kapitol. Platí především pro země islámu, ale v zájmu tolerance, náboženského respektu a důvěry mezi zdravotníkem a muslimským pacientem je vhodné ho v omezené míře uplatňovat i v jiných zemích.

Autoři mají za to, že zde je tuto obecnou kapitolu možno ukončit. Výše uvedené informace jsou nezbytné pro orientaci lékaře či zdravotníka v problematice islámu a dostačují k výkonu lékařské či zdravotnické praxe ve vztahu k muslimskému pacientu.

Obecné informace byly převzaty z knihy Kropáček, L. Duchovní cesty islámu. Praha: Vyšehrad, 1993 [23] a Bahbouh, Ch., Fleissig, J., Raczyński, R. Encyklopedie islámu. Praha: Dar ibn Rushd, 2008 [6].

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muslimský pacient.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.