Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dagmar Lhotová

Kouzelné léto

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6218. publikaci

Ilustrace Vlasta Švejdová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 112
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Vlasta Švejdová

ISBN 978-80-271-9195-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9194-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5740-7 (print)

Panenka ve skleněném domečku

Míma bydlela s rodiči ve městě, které nebylo nijak slavné ani známé, zato však bylo hlučné, nepřehledné a nápadné spoustou reklam i přebytečného zboží.

Především nový obchodní dům, který se jmenoval Přej si a dostaneš u nás! se neustále připomínal nabídkami mnohdy i málo užitečných či docela nepotřebných věcí, jako jsou například domácí pomůcky a přístroje pro přípravu a zpracování „zázraků“ v kuchyni. Reklamní letáky doporučovaly pro vaření a pečení všemožné kráječe, šlehače, nože či speciálně pokroucené nůžky, vypichovátka, formičky všeho druhu, lžíce a naběračky velké a hluboké jako starodávné hrnky na kávu a jiné zase natolik maličké, že se podobaly náprstku. Kromě dalších podobných zbytečností, zkrátka předmětů nepatrné hodnoty, tedy těch, které byly často už po kratičké době nepoužitelné a nežádoucí. Proč? Protože se při sebeopatrnějším zacházení brzy polámaly, rozklížily nebo pokřivily. Takže přestaly být užitečné a plnily tak domácnosti zbytečným odpadem.

Také v oddělení hraček tohoto podivného obchodního domu se zboží nijak nevyznamenávalo. Některé nabízené výrobky byly natolik zvláštní, že ani nebyly k velkému užitku. Všechny se doporučovaly i předváděly ve výkladních skříních i na pultech a v policích prvního patra, zvlášť vyhrazeného pro zhýčkané děti a jejich náročné rodiče. Podivných hraček byly také plné police ve skladovacích halách. Netrpělivě čekaly na zákazníky, kteří se zatím do nového obchodního domu uprostřed města příliš nehrnuli.

Nejvíc místa v podivném Království hraček zabíraly panenky všeho druhu. Ty nejnovější byly oblečené do výstředních šatů a ověšené náramky i korálky, pentlemi a také obuté do sandálků z nejjemnější kůže. Přiložený leták proto drobným písmem upozorňoval, že není vyloučeno poškození či opotřebení čehokoliv, nebude-li s panenkami správně zacházeno. Nedoporučovala se pro ně ani procházka po koberci, natož převlékání, koupání nebo ukládání večer do postýlek, kde holčičky mají v noci panenky tak rády vedle sebe.

Ta nejnovější a nejvíce doporučovaná Panenka byla choulostivá už jen na dotek a její šaty byly natolik jemné, že se na nich nitky mohly snadno zpřetrhat, korálky rozsypat a všechny mašličky docela zcuchat i proplést.

Maminka Mímy takové zboží nejen nechválila a málo obdivovala, ale hned si také pomyslela, že je panenka kvůli takové přehnané parádě zbytečně předražená a opravdu není na hraní. Když si znovu v přiloženém letáku o nejnovějších Panenkách navíc přečetla, že není vůbec možné pokládat je do trávy či nechávat na slunci, jen pokrčila rameny. A docela se rozzlobila, když leták navíc doporučoval: Nejlépe tuto nejnovější Panenku zachováte v dobrém stavu a před čímkoliv uchráníte, dáte-li ji do zvlášť vyrobené skleněné skříňky a vystavíte ji všem v rodině i přicházejícím návštěvám na odiv.

Po tak přehnané podivné výzvě maminka Mímy usoudila, že navíc doporučovaný skleněný Domeček je další lákadlo, které chce jen zdůvodnit předražení podivného výrobku. Domeček pro Panenku obchodní dům neustále chválil a bylo samozřejmě možné zakoupit ho okamžitě u stejného pultu v oddělení „nejmodernějších“ a dosud nevídaných hraček v prvním patře.

Takovou nabídku nemohl vymyslet snad nikdo jiný než vykutálení obchodníci, kteří své zboží dokážou přehnaně vychvalovat a nabízet tolika podivnými způsoby. Dovedou jimi natolik zákazníka zmást, že se leckdo dá ošálit. Je to známá reklamní hra, která se jmenuje Kdo s koho.

Přesto se záhy Panenka ve skleněném Domečku stala velice žádaným zbožím.

Maminka se Mímě o Panence a skleněném Domečku raději ani nezmínila, ale ta se v dalších dnech stále častěji od svých kamarádek ve škole dozvídala, že Panenka, která vlastně není ani na hraní, zato na okukování a obdivování, je opravdu úžasná. V prodeji prý pravděpodobně bude jen dočasně, tedy krátký čas, protože už teď vzbuzuje mimořádný zájem a velkou zvědavost i chuť mít ji doma.

A opravdu – každá holčička o ni stála. A také v kdejakých novinách bylo na tu nabízenou Panenku upozorňováno znovu a znovu i s připomínkou, že je nutné koupit si ji i Domeček či zamluvit si obojí co nejrychleji. Než se díky její mimořádnosti a zájmu zákazníků vyprodá.

Když přišla Míma poslední pátek v měsíci ze školy, hned od ní maminka uslyšela nečekanou prosbu: Míma si tolik chválenou Panenku moc přála k narozeninám, a ty má už přece pozítří.

Nebylo těžké uhodnout, proč ji to napadlo. Míma, která už všechno o úžasné Panence-parádnici od svých kamarádek vyposlechla, si pomyslela, že tuto vychvalovanou hračku-nehračku má už každá holčička jistojistě dávno doma. A nemusela mít právě nedávno ani svátek nebo narozeniny. Vždyť i v dopisních schránkách každé domácnosti a na kdejakém sloupu ve městě nemohla žádná holčička přehlédnout leták s obrázkem tolik vychvalované Panenky. Vypadala na něm jako nějaká pyšná princeznička, oblečená do samých krajkových volánků, v nichž se skoro ztrácela. Navíc ověšená korálky, které byly křehké, blýskavé, kulaté a kdoví jestli ne také pichlavé. Ale pročpak ne? Vždyť ta „úžasná“ Panenka bude přece mít svůj Domeček, který ochrání nejen ji, ale i děti před nějakým poraněním.

Mamince Mímy se neustále vychvalovaná a tolik doporučovaná Panenka líbila čím dál tím méně. Připomínala jí nějaký podivný, přeplněný a ne příliš vkusně nazdobený vánoční stromeček. Nechtěla už o Panence a jejím Domečku raději ani slyšet.

Jenomže Míma si všimla, že barevných a lákavých letáků s obrázkem Panenky jsou i v domě, kde s rodiči bydlela, plné schránky i krabice vršící se u hlavního vchodu. Dala si proto jeden tajně do malé taštičky, kterou stále všude u sebe nosila. Večer si pak uložila leták s obrázkem Panenky pod polštář a usnula s přáním, aby ji už měla co nejdřív doma. I se skleněným Domečkem. A s pocitem, že nebude muset nikomu nejnovější hračku-nehračku závidět.

Ale všechno bylo brzy jinak.

Velké změny

Často o něčem sníme a pak jsme hodně zklamaní, když to nedostaneme. Může se to stát. Občas si například představujeme, že přijde hezká narozeninová neděle, kdy se nám splní všechna přání a budeme celý den šťastní a spokojení. Míma byla spokojená skoro pořád, jenomže v tom týdnu, kdy se v obchodním domě uprostřed jednoho neslavného, ale hlučného města objevila dříve nevídaná Panenka, se pro Mímu něco změnilo. Vlastně jenom na chvilku pokazilo. A bylo to právě v neděli, kdy měla Míma narozeniny. Ten den si hned ráno uklidila a uspořádala věci na svém stolečku a udělala tam i místo pro skleněný Domeček s Panenkou. Potom netrpělivě čekala, že maminka očekávaný dárek brzy přinese domů. Vždyť přece hned po snídani odešla nakupovat do velkého obchodního domu uprostřed města. Vydala se tam nejen pro narozeninové dobroty, především však také pro dárek Mímě k narozeninám. Panenku ve skleněném Domečku? Opravdu? To snad ne! Vždyť maminka ji přece koupit nechtěla! Připomínala si to od minulého dne každou chvíli, ale zároveň si také představovala, jak bude Míma o svých narozeninách zklamaná a smutná, nebude-li mít, co už jistě mají všechny její spolužačky.

Jakmile však vyšla z domu, zjistila, že se sotva dostane k autobusové zastávce. Směřovalo k ní totiž tolik maminek, až se zdálo, že se nevejdou nejen na chodník u zastávky, ale už vůbec ne do autobusu jedoucího k velkému obchodnímu domu uprostřed města. Maminka Mímy tedy raději nakoupila jen nejnutnější potraviny v malém krámku blízko domova a vracela se – ráda i nerada –, ale především s obavami domů.

Tatínek zatím vymýšlel dárek pro Mímu k narozeninám – jako obyčejně – docela po svém. Zkrátka jiný, než dávali ostatní rodiče. Slíbil jí například k narozeninám (nebo jindy k svátku) hezký výlet do okolí a také návštěvu divadla. A pokaždé návštěvu v knihkupectví, kde si Míma sama vybere knížku. Podobných nápadů měl vždycky dost. Tentokrát Mímě oznámil, že by jí na začátku všech narozeninových překvapení a oslav mohl zahrát na klavír. Míma ho vždycky poslouchala moc ráda, a tak byl přesvědčený, že se i tentokrát rozhodl správně. Nebyl sice žádný virtuóz, ale několik písniček se mu dokonce pro nějakou slavnostní příležitost už podařilo i složit a zahrál je pak vždycky bez nejmenší chybičky. Míma většinou k jeho sváteční skladbě nahlas zpívala. Něco zvláštního a veselého. Zkrátka slova, která sama hned pohotově při hudbě vymýšlela. Oba se přitom smáli a náramně bavili a byli moc šťastní.

Jindy se jim třeba zalíbilo společné malování nebo tatínkovo hlasité čtení. Měl příjemný hlas a dával si záležet na každé větě, jako nějaký herec na jevišti. Nebo učitel na stupínku. Proto také i tentokrát přichystal Mímě novou knížku s příslibem, že si ji brzy spolu začnou číst. Do třetice měl pro ni ještě jedno nečekané překvapení. Prozradil jí, že po celou dobu letošních letních prázdnin budou den co den spolu. Slíbit to mohl, protože byl učitel na základní škole a od nejbližšího pondělí bude mít každý den prázdniny, stejně jako jeho žáci a všichni školáci. Tuhle zprávu slyšela Míma moc ráda.

Jen v jednom byl háček: tatínek zatím nevěděl, kam by se měl s rodinou na tak dlouhou dobu chystat, kam se s ní měl vydat, kde s ní příjemně prožít tu spoustu volného času. Pro samé dřívější povinnosti ve škole totiž zapomněl vybrat a zamluvit nějaký prázdninový pobyt mimo město. V nějaké hezké krajině, někde blízko rybníka a lesa. A co teď s tím? Jak to řešit na poslední chvíli?

Neočekávané pozvání

Maminka se vrátila z nákupu ve městě neočekávaně brzy a bez očekávaného dárku. S téměř prázdnou taškou a špatnou náladou. Dala zatím Mímě k osmým narozeninám velkou pusu a slíbila jí, že panenku dostane, že se jí určitě dočká. Jenomže docela jinou, než je ta parádnice ve skleněném Domečku. Ušije ji pro Mímu sama. Takovou, která se nebude podobat žádné jiné panence v celém městě. A proto ani žádná holčička nebude takovou Panenku mít. A Domeček? Vždyť tatínek panence jistě rád udělá jiný. Třeba z papírové krabice. Takový se hned tak nerozbije jako ten skleněný – bez oken a dveří, vlastně podobný jen obyčejnému skleněnému poklopu.

Když si tenkrát v neděli Míma i její rodiče o divné Panence a skleněném Domečku chvíli povídali, shodli se na tom, že takovou hračku-nehračku doma vlastně ani nechtějí. Usoudili, že by jen překážela. Děkovali tedy náhodě, že se maminka v neděli a právě o narozeninách Mímy nedostala do autobusu, a tedy také ne do velkého obchodního domu uprostřed města, a nemohla proto Panenku koupit ani zamluvit. A všem tím naráz ubyla velká zbytečná starost.

Pořád tu však zůstávala starost mnohem větší, kam Míma s rodiči pojedou na prázdniny. Zbylo vůbec někde místo pro prázdninové výletníky? Bude ještě někde volný pokoj? Nebo nějaká dřevěná chatička či obytný stan u lesa?

Při takovém smutném pochybování si naštěstí maminka najednou vzpomněla, že má od včerejška v kapse kabátu dopis, a hned pro něj běžela. Byl od strýčka Huberta. Začínal hezkým přáním Mímě k narozeninám a také nenadálým pozváním.

Ukázalo se, že strýček Hubert bude cestovat se svými přáteli několik týdnů po světě a rád půjčí svůj domek na venkově celé rodině svého synovce. Na celý čas školních prázdnin. Bude rád a spokojený, když se někdo spolehlivý postará o zahradu, a především o zvířata, která by mu jinak zabránila odjet do ciziny na tak dlouhý čas.

Není třeba ani dodávat, jakou radost tato zpráva udělala v rodině Mímy všem. Jak je potěšila, jak jim to vyřešilo velkou starost. A jak se hned chystali do obce Semtudy. Zkrátka tam, kam se strýc teprve nedávno nastěhoval a sliboval, že je brzy pozve na návštěvu. A nebudou ani muset spěchat hned zpátky do neslavného a hlučného města.

Zahrada a dům strýčka Huberta

Strýček Hubert si pro svoji zahradu v obci Semtudy nekoupil žádný žací stroj ani kosu. Opatřil si raději beránka a ovečku. Dobře věděl, že se mu postarají o rozlehlý trávník, budou-li se na něm pást. Poslouží to všem. Tráva bude stále jako ostříhaná a učesaná. To byla dobrá zpráva pro Mímu, která v rose ráda běhá bosa. Už také proto, že si nemusí tak často obouvat a zapínat sandálky. Osvěží se ráda ve studené trávě a bude tam dovádět s kočku Micimácou. Nebo také čekat, až přiletí modřinka ke krmítku, které by nemělo zůstávat bez nějaké ptačí dobroty. Modřinka je krásně barevný ptáček a Míma se už těší, že ho každý den uvidí. A že modřinka za milé pohoštění, stejně jako ostatní ptáci, ráda pochytá v zahradě všechny protivné mouchy.

A co bazének? Ten by neměl zůstat bez vody, protože nedaleké políčko zeleniny se musí zalévat a sklízet z něho úroda. A také je třeba vytrhávat plevel, sbírat opadaná letní jablka a zahánět krtky, protože jejich hliněné kopečky zahradě málo sluší.

Je toho samozřejmě ještě víc, co zahrada a zvířata potřebují, ale nesmíme zapomenout ani na dům. Má okna, která se musí otevírat, aby se pokoje každý den nadýchaly čerstvého vzduchu a voněly létem i v noci. A jindy je naopak nutné okna zavírat, to když se ohlásí bouřka. A také dům dobře zamykat, když se jde na velkou procházku, aby do domu nemohli vejít nevítaní hosté.

Strýček Hubert všechny takové i jiné podobné rady ještě pro jistotu sepsal hůlkovým písmem na velký list papíru, který před odjezdem pověsil na zeď vedle kuchyňského stolu. Míma pod strýčkův podpis namalovala velké razítko a ráda slíbila, že ona opravdu nic nezanedbá, protože všechny ty povinnosti jsou vlastně velká zábava a hra i radost.

A strýček tedy spokojeně a bezstarostně odjel.

Co se skrývá pod zahradním stolkem?

Míma se na průzkum strýčkovy letní zahrady vydala hned první den. A hned také objevila něco zvláštního. Blízko malinových keřů byla tráva o něco vyšší než jinde, a nebyla vůbec pošlapaná. To znamenalo, že na maliny tu nikdo zatím nechodil. U plotu vedle velké lísky se v křoví rýsoval proutěný zahradní stolek, hustě obrostlý popínavým svlačcem.

Proč tady je? pomyslela si Míma, když ho objevila. Proč se tu schovává? Míma rychle rozhrnula trávu, aby se ke stolku dostala co nejblíž. Chtěla kolem něho prozkoumat celé neznámé území. V tu chvíli však z rozkvetlé pampelišky vzlétl velký čmelák a několikrát nad Mímou zakroužil. Nebylo to vůbec příjemné, a tak se rychle k plotu a stolku obrátila zády a vrátila se k domu. V uších jí ještě dlouho doznívalo čmelákovo mručivé bzučení.

„Proč se tak na mě rozzlobil?“ volala na tatínka, který něco kutil na verandě domu, a hned si mu běžela postěžovat, co se stalo.

„Asi ten čmelák nechce, aby ho někdo vyrušoval,“ usoudil tatínek. „A nejen jeho. Hluboko pod zemí má možná i rodinu. A pokojíčky plné dětí. A bojí se o ně, jako já někdy o tebe.“

Míma si hned představila, že se tatínek o ni bojí už teď a půjde čmelákovi vyhubovat a domlouvat mu, aby ji už nikdy nestrašil svým bzučením-mručením. Jenomže tatínek měl zrovna něco nutného a důležitého na práci. Opravdu? Bylo to tak! Vyráběl přece, jak to slíbil, dům pro panenku Lálu, kterou maminka pro Mímu ušila ještě v neděli o narozeninách. A od takové práce se neodbíhá! Také panenka Lála už netrpělivě čekala, kdy bude mít její domeček pevnou střechu a dokořán otevřená okna. A jistě si přála, aby se už večer mohla položit do papírové postýlky a ráno otevřít papírovou skříň. Také se těšila na židličku z docela malé krabičky. Jistě by se jí hodila, jak to napověděla tatínkovi maminka, která už předtím přišla radit, co mají panenky ve svém domě i pokojíčku nejraději. Takže nakonec byli zvědaví všichni, jak to s domem z krabice i s papírovým nábytkem dopadne a jestli se bude panence Lále líbit. To bylo pro tuto chvíli nejdůležitější.

V hlavní roli tatínek

Na průzkum k malinovému keři a k zahradnímu stolku propletenému listy i květy svlačce, právě k tomu, co ho objevila Míma už ráno, se tatínek dostal až odpoledne. Čmelák, kterému chtěl vyhubovat, že tolik Mímu postrašil, ho kupodivu nevyrušil hned. Možná po obědě dlouho spal nebo vyprávěl svým dětem pohádku. O čem asi? pomyslel si tatínek, a postoupil o krůček blíž k proutěnému zahradnímu stolku. Slunce právě vyslalo k zemi jasný paprsek a všechno prosvětlilo. Zahradní stolek v koutu zahrady vypadal najednou jako pohádkový dům na vysokých nohách. Z jeho olistěné terasy splývaly svlačcové záclony a dobře skrývaly jeho vnitřek. Bydlel v něm někdo? Patřil někomu? Kdo ho tady odložil? Nebo zapomněl? uvažoval tatínek – podobně jako ráno předtím Míma.

Odpoledne bylo příjemně tiché, ale tatínkovi se v jednu chvíli zdálo, že ho přece jen něco vyrušilo. Jako by někdo nablízku tichounce zavzdychal. Někdo tak drobný jako pohádkový skřítek. Tu tajemnou chvíli však tatínkovi znenadání pokazil stejný čmelák, který ráno tolik polekal Mímu. Také teď velmi nevhod a hlučně vylétl z opuštěné myší díry, kde s rodinou bydlel, a posadil se na vysokou pampelišku. Houpal se pak na ní tak dlouho, dokud nespadl do trávy. A tam se docela ztratil.

Tatínek se ani nepokoušel toho neklidu hledat a vydal se blíž k plotu. Když se ještě víc porozhlédl po okolí, všiml si, že tráva je u plotu doopravdy jiná než jinde v zahradě. Brázdily ji různé cestičky a někde se objevila rozrytá zem i rozházená hlína nebo polehlá stébla zvadlých kopretin. Celé to nevelké odlišné území mu najednou připadalo velmi zvláštní, zároveň však i hodně povědomé. Kdysi – jako malý kluk – byl přesvědčený, že takové místo patří jistojistě pohádkovým bytostem, o kterých rád slýchal i četl a představoval si je kdekoliv v lese nebo na louce i v kdejakém koutu zahrady. Asi právě proto a právě díky té vzpomínce dostal najednou nápad: Hned se vrátí domů a začne Mímě vyprávět příběh travních skřítků. Míma jistě ráda uslyší, jak je potkával, když byl malý kluk. Bylo to sice na nějaké jiné venkovské zahradě, v jiné obci a o jiných prázdninách, ale na tom přece tolik nezáleží. Vždyť skřítci nebývají jenom na jednom jediném místě, jsou všude, kde si je představujeme, kde je chceme mít a všechno o nich vědět.

Přála si to vědět i Míma a ještě ten večer zvědavě poslouchala, co jí tatínek vyprávěl o velkých starostech malých skřítků, které kdysi rád potkával. Také maminka si to ráda vyposlechla. I panenka Lála a snad i pavouček, který se houpal ve své síti u stropu v rohu pokoje.

Tatínkovo vyprávění o velkých starostech malých skřítků…

Snídaně v kvetoucím domě

V jedné obci – samozřejmě jiné, než jsou Semtudy, a také v koutu jiné zahrady – svítilo tenkrát slunce už od samého rána tak jasně, že vylákalo všechny živé tvory k nějaké užitečné práci. Osvítilo také celou terasu svlačcového domu jako stvořeného pro rodinu malých skřítků a probudilo v něm tatínka Valentýna. Přebýval už nějaký čas se svými dětmi, Cecilkou a Kryšpínem, s manželkou Amátou a babičkou Toninkou na tomto skrytém území a těšilo ho, že je to tak a ne jinak.

Valentýn byl travní skřítek stejně jako všichni jeho příbuzní, s kterými bydlel ve stejném domě a měl je všechny stejně rád. Byl velký kutil a snaživý nešika, ale nikdo mu nevyčítal, že se mu občas něco nepovede. Dobrou vůli i snahu bychom přece nikomu neměli vymlouvat. Opravdu? Možná že někdy je to přece jen zapotřebí.

Když tenkrát po ránu oznámil tatínek Valentýn mamince Amátě, že hned po snídani začne natírat základy svlačcového domu, vůbec se jí to nezamlouvalo. Domyslela si, že taková práce bude jistě trvat nejméně celé dopoledne a Valentýn bude potřebovat pomocníky. A také – jak jinak – barva k natírání by měla být z červené šťávy dozrávajících malin.

„To nepůjde,“ namítala tedy hned maminka Amáta, „protože já mám pro ten stejný čas docela jiné plány. Už od samého rána se těším, že budu právě dozrávající maliny zavařovat – tedy dělat z nich kompot a šťávu na celou zimu. A také já k tomu budu potřebovat pomocníky.“

Potom ještě navíc maminka správně usoudila, že tak odlišné práce, jako je natírání domu a zavařování ovoce, není správné nebo vůbec možné dělat současně v jeden den. Nakonec tatínka také upozornila, že dům bez nějaké barvy ještě vydrží, zato svlačec, který právě krásně kvete, by natírání těžce snášel. A kdoví, jestli by docela nezvadnul, nebo dokonce nezahynul. Jen to ne! Ať tedy raději zůstane v klidu. Tatínek sice ještě chvilku namítal, že tu choulostivou pnoucí rostlinku by přece mohl s dětmi opatrně odmotávat a sundávat kousek po kousku a po nátěru dát zase zpátky. Nakonec však uznal, kdo má pravdu.

Maminka Amáta si oddychla a rychle připravovala snídani. Hodila do vroucí vody jahodové a bezinkové listí, a než nakrájela koláč, už volala z podkrovní světničky babička Antonie (v rodině nazývaná Toninka), že má velký hlad. Také děti se začaly probouzet. Jakmile otevřely oči, hned se chystaly vstávat. Proč tak rychle? Protože tatínek Valentýn nedovolil, aby si v posteli po ránu hrály na schovávanou nebo aby po sobě házely polštáře. Kdo z rodičů by měl něco takového asi rád? Také maminka měla vždy své připomínky: „Cecilko, Kryšpíne, jděte se hned umýt, dnes je krásně studená rosa,“ hlásila dětem, jakmile se objevily ve dveřích kuchyně. Potom prostřela na stůl.

Venku byl voňavý vzduch, který sem vydechoval nedaleký les. Zahrada měla také své vůně a v letním slunci byly zvlášť příjemné. Jiné bývaly na podzim, kdy padalo ze stromů listí. I mráz hezky voněl, ale ten byl zatím ještě hodně daleko.

Jakmile děti sešplhaly z prvního patra, posadila se Cecilka do trávy a dohlížela na Kryšpína – stejně jako každý den –, aby si pořádně umyl uši. Starší sestry mívají takové nápady. Nedopřejí někdy malým klukům trochu klidu a vlastní vůle.

„Máš rozvázané tkaničky a ještě ses neučesal,“ žalovala později Cecilka na Kryšpína také u snídaně, sotva si všichni sedli ke stolu. Jako by to bylo teď ze všeho nejdůležitější.

„Snad se nebudete zase hádat,“ zpozorněla maminka Amáta a všem nalila teplý čaj. K němu rozdala medové koláčky.

Babička se ohřívala nad příjemně vonící párou stoupající ze šálku a naříkala jako obvykle: „Tady je tak strašná zima, že se snad nikdy nezahřeju. Měli bychom se odstěhovat někam jinam, protože v domě zakrytém svlačcem je plno stínu.“

Babička Toninka byla velice malá a dětem připomínala usychající švestku. Mohla se docela dobře schovat do půlky vlašského ořechu. A byla tak lehounká, že i Kryšpín ji snadno uzdvihl a mohl ji nosit na zádech. A také že to dělal. Měl Toninku velice rád. Stejně jako všechny ostatní členy rodiny. I svou starší sestru Cecilku, která ho tak často napomínala.

Kdo vyhraje?

Pro travní skřítky byl skrytý kout opuštěné a zpustlé zahrady dobré místo k obývání. Také Toninka ho měla ráda, přestože si každý den stěžovala na protivný průvan. Dům byl někdy opravdu příliš vzdušný a trochu nepohodlný, zato bezpečný před návštěvníky, jak hned při jeho objevení usoudil tatínek Valentýn. Byl to už nepotřebný, kdysi odložený zahradní proutěný stolek, dávno zarostlý a pevně zakotvený čtyřmi nohami v zemi. Nikoho z lidí už nezajímal, a to bylo pro travní skřítky dobré znamení. Měl i malou zásuvku, kterou tatínek Valentýn upravil jako podkrovní světničku pro babi Toninku. Jenomže ani tam jí nebylo nikdy dost teplo. Nebo si jen ráda na něco občas (možná často) postěžovala? Někdy se to stává.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelné léto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.