Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/eknihy. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

Salvatore Tumino

© Servizi Rinnovamento nello Spirito Santo S.c.p.l.
Via del Grano, 49 – 00172 Roma

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2011
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1
Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky@paulinky.cz www.paulinky.cz

ISBN 978-80-7450-017-6 (Tištěná kniha, 1. vyd.)
ISBN 978-80-7450-231-6 (PDF)
ISBN 978-80-7450-232-3 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-233-0 (Mobi)

Úvod

Dnešní člověk prožívá stále hlubší vnitřní krizi. Doléhá na něj tolik vjemů, těká mezi tisícovkou různých cílů a často zjišťuje, že už není sám sebou.

Využívá mimořádných výsledků, kterých jsme dosáhli díky obrovskému vědeckému pokroku. Západ žije v ekonomickém blahobytu, avšak zotročuje jej stálý tok informací a je bombardován světlomety sdělovacích prostředků. Je jako ustrašené děcko, které ztratilo cestu domů, a pouze v noci vnímá, že se stal terčem nekonečných obav.

Dokáže člověk znovu objevit hluboké kořeny vlastního „já“? Existuje naděje, že tomuto tolik temnému světu zazáří světlo? Svede člověk třetího tisíciletí i nadále žít podle svých instinktů? Povede se mu překonat tuto hlubokou nevolnost, která jej nutí, aby objevil svou hlubokou podstatu?

Člověk bez Boha je hádankou, která nemá řešení. Právě proto nás bude touto knihou provázet světlo Božího slova – to nás povede na cestě vnitřního uzdravení, aby se člověk opět mohl stát bytostí ke slávě Boží.

I.

Od nenávisti k odpuštění

Nenávist – příčina tolika potíží

Nenávist je neblahá věc, která ničí život mnoha lidí. Nenávidět nám připadá přirozené, připadá nám to jako jediná přijatelná a patřičná odpověď tomu, kdo nás zranil, zklamal, nebo se k nám špatně zachoval. Zdá se, že nenávist řeší každý problém, a přitom je to příčina tolika potíží!

Když mě někdo zraní, domnívám se, že nenávist je přirozená. Je tomu ale skutečně tak? Kdyby to bylo přirozené, mělo by mi být dobře – je mi však opravdu dobře?

Nikoli! Když člověk nenávidí, je mu zle. Velmi zle. Bolest, kterou člověk zakouší, když nenávidí, znovu otevírá zasazenou ránu, která nechává vyrůst nenávist. Jako v začarovaném kruhu tak jen podporuje negativní zkušenost v každé oblasti existence osoby, jež nenávidí. Schematicky bychom to mohli vyjádřit následovně:

Ze zranění se rodí nenávist, nenávist rodí bolest a bolest zas živí a znovu nejen otevírá ránu, nýbrž nadále ji zvětšuje:

Dalším důsledkem bude, že tento člověk bude znovu zraňovat druhé a stále bude přiváděn ke sebezničujícím pocitům.

V tomto procesu hraje důležitou roli ten Zlý, nepřítel. On je otcem lži a udělá vše pro to, abychom mu uvěřili, že naše nenávist má své opodstatnění, že je nezbytná, nepostradatelná. Bude tyto naše myšlenky živit, abychom si mysleli, že nám bude lépe pouze pod jednou podmínkou, že totiž budeme nenávidět a tomu druhému odplatíme. Upadneme-li ovšem do této léčky, pak nám v žádném případě nebude lépe, ale umožníme mu, aby náš život ovlivňoval a krok za krokem jej ničil.

Nenávist je brána, kterou Zlý vchází, aby diktoval své zákony, zákony smrti a sebezničení. Už nejednoho člověka, který kráčel ve víře, nechal uvěřit, že nenávist, kterou zakouší, je správná.

Dalším problémem je vyhnout se tomuto stavu věcí – dojít k závěru, že se vůbec o nenávist nejedná. Ale jak rozpoznat nenávist, která se nachází v našem nitru? Když začínám pociťovat ke druhému člověku odpor, když při pomyšlení na něj se cítím mrzutý, když mi je špatně, jen když jej vidím, když o něm hovořím špatně, když mu nadávám, když mu přeji nebo činím zlo – všechny tyto situace mají vztah ke skutečnosti, kterou nazýváme nenávist, byť bývá zakoušena na více rovinách. I lhostejnost vůči druhému je druhem nenávisti, v tomto případě nenávistí „zmraženou“, avšak stále nenávistí.

Je důležité o tom vědět, protože máme často za to, že nenávist spočívá pouze v tom, že někomu činíme zlo, a protože „jsem nikomu neublížil“, není možné, abych nenáviděl. Ve skutečnosti existuje více úrovní nenávisti, totiž od lhostejnosti až k vykonané a výslovné pomstě (protože může existovat i implicitní, nevyslovená, ovšem přesto skutečná pomsta).

O celém problému hovoří zcela jasně i Ježíš, největší a nepřekonatelný psycholog všech dob: druhého člověka buď milujeme, nebo nenávidíme, třetí cesty není. Proto Pán říká: […] Milujte své nepřátele, prokazujte dobro těm, kdo vás nenávidí (Lk 6,27). Nic neříká o tom, že máme zůstat lhostejní.

Může se nám vnucovat další lživá myšlenka, totiž že tomu člověku nikdy nebudeme moci odpustit: „Nedokážu, a proto nemohu nenávidět“ – to je refrén, který si tolik lidí prozpěvuje! Co o tom ale říká Boží slovo? V Knize Sirachovcově čteme:

Odpusť svému bližnímu, pokud ti ukřivdil; až ty budeš jednou prosit, budou i tobě hříchy odpuštěny. Když se člověk na člověka hněvá, může hledat uzdravení u Hospodina? Když s člověkem sobě rovným nemá slitování, může se modlit za odpuštění svých hříchů? Když chová zášť, ač sám je jen smrtelník, kdo smíří jeho hříchy? Pamatuj na poslední věci a zanech nenávisti, mysli na svůj konec ve smrti a dbej na přikázání. Pamatuj na přikázání a nechovej zášť vůči bližnímu, mysli na smlouvu Nejvyššího a přehlédni neúmyslná provinění (Sir 28,2-7).

Pán spojil tvé odpuštění s odpuštěním, které udělujeme svým bratřím my sami. Jestliže totiž odpustíte lidem jejich poklesky, odpustí také vám váš nebeský Otec; ale když lidem neodpustíte, ani váš Otec vám neodpustí vaše poklesky (Mt 6,14-15). Odpustíme-li my, Bůh odpustí i nám!

Jaké jsou základní body pro to, abychom mohli žít v odpuštění?

Odpuštění je Boží dar.

Odpuštění je úkonem vůle.

Odpustit znamená omluvit.

Musím žehnat, dokud v srdci nemám pokoj.

Musím očistit minulé rány a žehnat přitom tomu, kdo mi způsobil zlo.

Musím žádat od Boha odpuštění za okamžiky, kdy jsem nenáviděl.

Nyní tyto základní body dále rozvineme.

Odpuštění je Boží dar

Ježíš nám v Janově evangeliu říká: […] beze mne nemůžete dělat nic (Jan 15,5). Platí-li tato slova pro celý křesťanský život, platí zvláštním způsobem také pro odpuštění. Bez Ježíšovy pomoci nemohu odpustit.

Poslechněme si, jak Corrie ten Boom vypráví o odpuštění uděleném dozorcům SS, kteří se na ní, na její sestře Betsie (která zemřela v koncentračním táboře) a na mnoha dalších vězeňkyních dopustili tolika násilí.

Corrie ten Boom po druhé světové válce cestovala po celé Evropě, aby přinášela smíření. Zrovna skončila svou řeč o Božím odpuštění a o tom, že je potřeba odpustit každému. „Právě tehdy, během bohoslužby v Mnichově,“ píše, „jsem jej spatřila – bývalého příslušníka SS, který stál u dveří sprch v rozdělovacím středisku v Ravensbrücku. Byl to první z našich skutečných tyranů, jehož jsem od té doby viděla. A náhle mi vše znovu vyvstalo na mysli […]. Přišel ke mně, když se kostel začal vyprazdňovat, uklonil se a se zářícím úsměvem na tváři řekl: »Jsem vám velmi vděčný […] za vaše poselství. Při pomyšlení, že – jak říkáte – On obmyl mé hříchy!«

Podával mi ruku a já, která jsem tak často kázala lidem […] o potřebě odpustit, jsem nechávala svou ruku u těla.

A právě ve chvíli, kdy ve mně vřely myšlenky plné nenávisti a odplaty, spatřila jsem v nich svůj hřích. Ježíš Kristus zemřel za tohoto člověka, co jsem jen chtěla víc? Ježíši, můj Pane, modlila jsem se, odpusť mi a pomoz mi mu odpustit. Pokusila jsem se pousmát. Ze všech sil jsem se snažila podat mu ruku, ale nemohla jsem, necítila jsem nic, ani jiskru vřelosti či lásky. A tak jsem potichu pronesla ještě jednu modlitbu: »Ježíši, nedokážu mu odpustit, dej mi svou schopnost odpouštět!«

Když jsem mu podala ruku, stala se neskutečná věc – z mého ramene, přes loket a celou rukou jako by proudil jakýsi proud – a v mém srdci vycházela z vězení láska k tomuto cizinci, která mě téměř přemohla.

Objevila jsem, že uzdravení světa nestojí na našem odpuštění a ani na naší vlastní dobrotě, ale na Jeho odpuštění. Říká-li nám, abychom milovali své nepřátele, spolu s tímto příkazem nám dává samotnou lásku.“1

„Ježíši, nedokážu odpustit, dej mi schopnost odpouštět, dej mi milovat tak, jak miluješ ty.“ A Pán nechá rozkvést poušť našeho srdce a promění ji v zahradu zavlažovanou Jeho láskou.

Odpuštění je úkonem vůle

Odpuštění není pocit, ale rozhodnutí, úkon vůle. Kdybych měl čekat na příjemné a pozitivní pocity, až budu chtít začít odpouštět, budu čekat celý život. Dnes se zdá, že život mnoha lidí je veden pouze citem: „cítím“, nebo „necítím“ – na to se tolik lidí odvolává ve chvíli, když se rozhodují.

Činí-li mi někdo zlo, je jasné, že mi není dobře, že zakouším hořkost a další pocity. Abych mohl odpustit, nesmím čekat, že tato hořkost sama od sebe zmizí, ale musím se rozhodnout, že uposlechnu Ježíšova slova, když mě zve, abych odpustil sedmdesát sedmkrát bratrovi, který proti mně zhřeší!

Když se rozhoduji, že odpustím, již začínám odpouštět. Ježíš to nařizuje a já, chci-li jej následovat, musím uposlechnout tento jeho příkaz, který patří k těm nejdůležitějším.

Odpustit znamená omluvit

Otče, odpusť jim, vždyť nevědí, co činí (Lk 23,34). Ježíš odpouští těm, kdo jej zabíjejí, a omlouvá je. Omlouvat znamená postavit se za toho, kdo způsobil zlo. Omluvit znamená neodsoudit, omluvit znamená zapojit do odpuštění i svůj rozum. [...] nevědí, co činí. Proč jej omlouvat? Protože ten, kdo mě zraňuje, je hříšník stejně jako já, je to zraněný člověk jako já, který zraňuje druhé. I jemu někdo zasadil rány, není uzdraven, a proto zraňuje druhé. Tento bratr či sestra byl vykoupen Kristovou krví, Ježíš dal svou krev i za něj.

Když se pokouším omluvit, alespoň úmysl nebo osobu, když už ne čin druhého člověka, mé srdce nachází pokoj, protože chápu, že ten, kdo mě zranil, je na tom hůře než já. Ano, právě tak se věci mají. Kdo činí zlo, trpí více než ten, kdo zlo snáší. A právě proto s ním musím mít soucit. Kdo činí zlo, nechápe, že prvním člověkem, kterého mučí, je on sám...

Otče, odpusť mu, protože neví, co činí! Odpustím-li mu, nezpůsobím mu nic zlého, nepřinesu nic negativního do jeho života, ale mé odpuštění v nitru člověka, který působí zlo, vzbudí otázky. Ten, kdo zraňuje, si často ani není vědom, jaké zlo v životě druhých způsobuje.

Odpustit znamená žehnat

Pán nám ve svém slovu říká: [...] modlete se za ty, kdo vás pronásledují (Mt 5,44), a dále: Žehnejte těm, kdo vás pronásledují, žehnejte, a neproklínejte (Řím 12,14). Modlitba požehnání, svolávání dobra, je mocnou zbraní proti nenávisti. Když žehnám někomu, kdo mi škodí, stavím se na Boží stranu. Bůh je láska, a když miluji, zůstávám v něm. Prostřednictvím modlitby požehnání nechávám plynout Boží lásku do svého srdce, a tak jej očišťuji od každého druhu zášti a nenávisti. Vítězství nad nenávistí nedosáhneme lhostejností, nýbrž láskou. Pouze pokud miluji, nemohu nenávidět a modlitba požehnání je úkonem lásky. Začínám-li žehnat někomu, kdo proti mně hřeší, začínám vnímat pokoj, neboť pouze láska přináší do srdce pokoj. Budu mít zpočátku často potíže modlit se, jako bych byl zablokován. To je znamení, že se mého srdce zmocnila zášť. Ačkoli tuto svou vzpouru vnímám, a přesto se nadále modlím, uvědomím si, že se mé srdce postupně očišťuje a nachází pokoj.

Někdy je k tomu zapotřebí mnoho času, než se mé srdce od veškeré nenávisti očistí, ale účinek je jistý: modlím-li se a žehnám-li tomu, kvůli němuž trpím, mé srdce nachází svobodu! A co znamená modlit se a žehnat? Modlitba požehnání je přímluvná modlitba vůči tomu, kdo mi způsobuje zlo. Musím se za toho člověka dlouho modlit a přát mu vše dobré!

„Pane, žehnej tomuto člověku, pomáhej mu, utěšuj jej, podpírej, uzdravuj, osvobozuj jej ode všeho zlého, naplň jej svou milostí...“ Taková je modlitba požehnání. A je třeba se modlit, než ve svém srdci naleznu pokoj, než při pomyšlení na toho člověka nemám za to, že on je zdrojem všech mých potíží.

Modlím-li se za někoho, nemohu očekávat, že se změní, ale že se změním já, že se změní mé srdce – a to se skutečně stane! Když žehnám, nenechávám se přemáhat zlem, ale nechávám zvítězit lásku a s Boží láskou ve svém srdci se ocitnu v bezpečí.

Nenávist a nevole zmizí z mého srdce, takže naleznu ve svém nitru hluboký pokoj. Zmizí i „bolest“, kterou mi nenávist způsobila, protože když nenávidím, jak jsem již řekl, cítím silnou „bolest“, jež mi vždy připomene prožité trauma. Díky odpuštění však mizí bolest a navrací se do mého srdce pokoj.

Z odpuštění vyvěrá i další účinek: vědomá vzpomínka na toho člověka mizí. Nenávidím-li, vzpomínka na toho člověka mě neustále „pronásleduje“. Stále na něj myslím ve dne a často i v noci (stává se součástí mých snů). A protože mě tato vzpomínka mučí a trýzní, stále narůstá má zášť vůči tomuto člověku.

Začnu-li však žehnat, vědomá vzpomínka na toho člověka pomalu vymizí, takže už na něj vědomě myslet nebudu.

Mohu začít žít, totiž přemýšlet, nepodněcován nenávistí, ale láskou. Jedním z účinků tohoto odpuštění je tedy i má svoboda vůči obsedantní vzpomínce na toho člověka a na to, co mi provedl.

Proto je tedy modlitba požehnání mocnou zbraní. Jde o prostředek, jímž nás Pán chrání před nenávistí a očišťuje nás od veškeré zášti. Žehnám-li tomu, kdo mi škodí, mé srdce je chráněno před zlem, zlo do něj nemůže vstoupit a situace, která hrozila, že mě zničí, mi namísto toho umožní povyrůst v hlubším vztahu s Pánem, který je láska! Miluji-li, Bůh mě chrání od všeho zlého. Milovat vždy znamená žít bez ustání v Bohu.

Musím se očistit z minulých ran tím, že budu žehnat těm, kdo mi ublížili

To je velmi důležitá součást odpuštění! Musím nejen odpustit tomu, kdo mi ubližuje, ale i těm, kdo mi ublížili již dříve. Musím se očistit z minulých ran, které mají dosud vliv na můj život.

Potkal jsem kdysi stařičkého pána, byl stále velmi neklidný. Nedokázal už ani vyjít z domu a často mučil svou ženu svou prchlivostí. Dlouho jsme spolu hovořili a já se snažil přijít na příčinu tohoto jeho špatného stavu. Vzpomněli jsme si tak, s Pánovou pomocí, na událost, která poznamenala jeho život. Před pětadvaceti lety se mu přihodila dopravní nehoda a ten, kdo ji způsobil, se zachoval špatně. Stařec mi s neuvěřitelnou spoustou detailů vyprávěl celou příhodu, jako by se neudála před pětadvaceti lety, nýbrž před pětadvaceti minutami. V srdci mu zůstala spousta nenávisti a nepřestával mi opakovat: „To, co ten člověk provedl, to nebylo správné. Nebylo to správné!“ Snažil se mě přesvědčit, že ke zlobě má opravdu důvod.

A tak jsem se mu snažil krok za krokem ukázat, že tato nenávist po pětadvacet let ničila jeho život, že nepřinesla nic jiného než zlo. Nechal se přesvědčit, modlili jsme se za toho člověka, on se vyzpovídal, žádal Pána o odpuštění za nenávist, kterou v sobě držel po celou tu dobu, a do jeho srdce velmi rychle vešel pokoj. Téhož večera, po tak dlouhé době, našel chuť a sílu vyjít z domu. Pán jej vysvobodil z tohoto „řetězu“, který jej připoutával k oné příhodě a činil z něj otroka nenávisti.

Každý z nás si zažil příhody, jež negativně a přitom hluboce poznamenaly náš život. Chceme-li však, aby už na nás neměly vliv, musíme očistit tyto „rány“ plné zloby.

Jedné noci, pamatuji si přesně, že to bylo 2. prosince 1997, mi Pán dal vzpomenout si na množství smutných událostí v mém životě. Příhod, v nichž mi někdo ublížil. Na mysl se mi vrátily vzpomínky z dětství, když si ze mě spolužáci utahovali, nebo z období dospívání, kdy se ke mně někdo zachoval špatně a nespravedlivě.

Pán mi nechal rozpomenout se opravdu na množství příhod, na něž jsem již ani nepomyslel. A vyzval mne, abych každému odpustil. Že to ale byla velmi účinná léčba! Sotva mi přišel nějaký fakt na mysl, hned jsem začal žehnat těm, kdo mi ublížili, dokud mé srdce znovu nenalezlo pokoj, a pak mi zase Pán nechal vzpomenout si na další scénu.

Takto jsem se modlil asi čtyři hodiny. V následujících dvou hodinách mi zase Pán připomínal tolik krásných okamžiků mého života a já mu děkoval za velké dary, jež jsem od něj obdržel.

Nakonec, po šesti hodinách modlitby, jsem se zvedl a cítil jsem se, jako by ze mě všechno spadlo. Měl jsem dojem, že jsem podobně jako vulkán vychrlil spoustu „lávy“ zloby a zášti a nechal jsem se naplnit láskou a vděčností. Vnímal jsem, že má duše byla očištěna, vnímal jsem hluboké společenství s Bohem. Tak jako poleno v ohni začíná hořet, až se samo stane ohněm, tak jsem ve svém srdci cítil, že Bůh zaplavil mé srdce, očistil je od vší zášti a já od té chvíle zakoušel život zcela nově.

Toto vnitřní a hluboké uzdravení se mi stalo počátkem nového života a nejen mého, ale také života mého společenství. Po krátké době jsem se zúčastnil kurzu o Božím slově nazvaného „Emauzy“ a během tohoto kurzu mi Pán ukázal svou slávu. Zakusili jsme mocné vylití Ducha svatého a skutečnou přítomnost Páně.

To se stalo 8. prosince 1997, kdy nové vylití Ducha svatého obnovilo můj život i život mého společenství. Od té chvíle milost, požehnání a stálé vylévání Ducha svatého představují lavinu, která dosáhla prostřednictvím mého společenství množství míst, kde jsme evangelizovali. Věřím ale, že to vše je spojeno i s hlubokým odpuštěním, k němuž mě Pán přivedl oné noci 2. prosince. Duch svatý může jednat a mocně se vylévat tam, kde je odpuštění, a proto musíme očišťovat svou paměť a srdce od každého negativního pocitu z vlastní minulosti. Mnohem více, než si myslíme, naše minulost ovlivňuje naši současnost.

Odpuštění nás očišťuje od každého traumatu a osvobozuje nás k lásce vůči každému člověku, který nás v minulosti zranil.

Musím žádat od Boha odpuštění za okamžiky, kdy jsem nenáviděl

Nenávist je hřích. Proto musím žádat od Boha odpuštění za chvíle, kdy jsem nenáviděl. Svátost smíření je svátostí Božího odpuštění všech mých hříchů. Touto svátostí se mi dostává Božího odpuštění. Vyznal jsem se z každé příležitosti, kdy jsem nenáviděl? Pokud ne, musím tak učinit, a přijít tak na to, že díky Božímu odpuštění se dostává sil i mně, abych odpustil.

Závěrem je třeba zdůraznit, že musím vždycky a v každé situaci odpustit každému, kdo mi nějak ublížil. Na tom závisí mé duchovní, psychické a často i tělesné zdraví. Na tom závisí i Boží odpuštění: Jestliže totiž odpustíte lidem jejich poklesky, odpustí také vám váš nebeský Otec; ale když lidem neodpustíte, ani váš Otec vám neodpustí vaše poklesky (Mt 6,14-15).

Závěrem

Začnu-li odpouštět, objevím, že moc odpouštět ničí nenávist a osvobozuje mne. Nenávidět znamená žít proti přirozenosti a ubližovat si. Odpouštět znamená milovat a spět k plnosti jak z lidského, tak z křesťanského pohledu. Začínám-li odpouštět, objevuji různé aspekty odpuštění a stávám se svědkem této milosti. Ze srdce ti přeji, abys mohl odpustit všem, kvůli nimž jsi trpěl, trpíš a budeš trpět, a mohl tak všude svědčit o moci odpuštění, které uzdravuje.

Chceš-li pomoci druhým, mluv o odpuštění, jehož se ti od Boha dostalo a kterého se dostává každému člověku, a uvidíš, že kolem tebe se zazelená poušť a promění se v zavlažovanou zahradu, v níž tvůj život rozkvete.

Tam, kde je nenávist, nemůže být život. Tam, kde je odpuštění, je také každé požehnání.

Nezarmucujte svatého Božího Ducha, který vám vtiskl svou pečeť pro den vykoupení. Daleko ať je od vás každá zahořklost, prchlivost, hněv, hádání, nactiutrhání a všechny druhy špatnosti. Spíše buďte k sobě navzájem dobří, milosrdní a jeden druhému odpouštějte, jak i Bůh odpustil vám pro Kristovy (zásluhy) (Ef 4,30-32).

1 SV. FRANTIŠEK SALESKÝ: Úvod do zbožného života. Praha, Zvon 1990, s. 113.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ježíš uzdravuje tvé srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.