Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patří cími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2011 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-846-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-847-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Rok znovuzrozeného hrdiny

(1463 údolního letopočtu)

Dahlia zkroutila rty v úsměvu a sledovala, jak temný elf tančí. Drizzt Do’Urden, do půli pasu nahý, prováděl útočné a obranné manévry, někdy pomalu, jindy s oslnivou rychlostí. Zdánlivě jemné scimitary ladně vířily a s prudkou silou nečekaně sekaly. Dokázaly útočit z jakéhokoli směru, často z překvapivých úhlů, a Dahlia se několikrát přistihla, že jen mrká na chytrý, mrštný pohyb nebo otočku.

Bojovala po Drizztově boku na cestě do Gauntlgrymu i uvnitř trpasličího komplexu, takže si myslela, že rozsah jeho bojových dovedností už zná. Avšak teprve nyní, za této měsícem prozářené noci, mohla skutečně ocenit soulad a eleganci jeho pohybů a připomněla si, že dosáhnout takové bojové dokonalosti není snadné.

Žasla nad drowovými pohyby, nad štíhlou postavou a vypracovanými svaly, které působily velmi přitažlivě.

Všimla si rovněž, že se neustále pohybuje po špičkách, nikdy nepřenáší váhu na paty a otočky vždy končí v dokonale rovnovážném postoji. Dále zpozorovala, že Drizzt při prudkých bodnutích a úderech nenapíná šíji. Mnozí těžkopádní lidští válečníci soustředili veškerou svou moc nahoru, nad ramena, takže se zdálo, že jejich síla vzrůstá na úkor rovnováhy a rychlosti.

Pro Drizzta to však neplatilo.

Krk měl uvolněný a ramena pružná. Jeho síla vycházela z břicha a ze svalů po stranách hrudníku. Dahlia přemítala, kolik protivníků se nechalo zmást drowovou štíhlou šíjí a útlými rameny, jeho zjevným nedostatkem síly, jen aby jim vzápětí vyrazil zbraně z rukou nebo je mocnými údery přeťal vejpůl. Jeho čepele svištěly obdivuhodnou rychlostí, jak se nořil hlouběji do svého tance, ale za každým seknutím a výpadem se ukrývaly váha, vyrovnanost a síla.

Dahlia instinktivně zvedla ruku k pravému uchu, na kterém nyní neměla žádné diamantové náušnice, a její úsměv se ještě rozšířil. Našla snad konečně milence, který ukončí její bolest?

Drizztova tmavá kůže se v měsíčním svitu leskla potem. Bodl čepelemi v paralelním úderu doprava, hbitě však obrátil nohy na opačnou stranu, vyrazil doleva a pomocí horní části těla zvýšil svoji setrvačnost a udělal přemet, po němž přistál opět na nohou. Sotva o úder srdce později padl na kolena, jako by na něj zprava zaútočila imaginární čepel. Drizzt bodl modře zářícím scimitarem vzhůru, poté se dal opět do pohybu a vyskočil na nohy tak plynule, že si Dahlia přechodu sotva všimla.

Elfka si olízla usměvavé rty.

„Dokážu na něm jet,“ bránila se Dahlia. „Jsem zkušená jezdkyně.“

„Andahar ale není kůň,“ odvětil Drizzt ze sedla jednorožce. Drow se sklonil a znovu k Dahlii napřáhl ruku. Stále se však vzpírala.

„Anebo se bojíš, aby si mě Andahar nezamiloval víc?“ odvětila.

„Nezáleželo by na tom. Píšťalku mám já.“

„Mohla bych ti ji vzít.“

„Mohla bys to zkusit.“ S tím Drizzt nabízenou ruku stáhl, pokrčil rameny a tichým mlasknutím uvedl Andahara do pomalého klusu. Udělali ale sotva krok, když se Dahlia zapřela koncem své osm stop dlouhé hole o zem a vyhoupla se na hřbet jednorožce za drowa.

„Proč si myslíš, že potřebuji tvoji ruku, drowe?“ zeptala se. „Proč si myslíš, že od tebe potřebuji cokoli?“

Drizzt kopnutím pobídl mocného oře do rychlejšího cvalu a potáhnutím za jeho vlající bílou hřívu ho navedl skrz podrost.

„Uděláme si přestávku na brzký oběd, a pak se zase vydáme na cestu,“ řekl Drizzt.

„A kam?“

„Na sever,“ odpověděl Drizzt, „do Vytrvalého Přístavu, možná do Luskanu, abychom získali co nejvíce informací.“

Z jeho tónu a řeči těla bylo zjevné, že očekává námitky. Dahlia se netajila přáním vyrazit na jih do Zeleného lesa a zbavit se thayské čarodějky Sylory Salm a jejího Hrůzného kruhu.

K jeho překvapení však Dahlia neprotestovala. „Takže do Luskanu,“ souhlasila. „Ale nejvyšší rychlostí a pak stejně rychle zpátky na jih. Nechám Syloru Salm skřípat zuby nad selháním prvorozeného, ale ne na dlouho.“

„A pak ji zabijeme,“ řekl Drizzt, a ta věta vyzněla jako otázka.

„Máš pochybnosti?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt nasměroval Andahara k hájku a zpomalil do klusu. „Říkal jsem ti, že jenom kvůli pomstě se ke tvému tažení nepřidám.“

„Sylora ještě neřekla poslední slovo,“ pravila Dahlia. „Pokusí se znovu osvobodit prvorozeného a zpustošit sever, aby získala moc pro Hrůzný kruh – a ty si myslíš, že mi jde jenom o pomstu?“

Drizzt Andahara znenadání zastavil a pomalu se otočil, aby se zadíval Dahlii zpříma do modrých očí. „Řekl jsem, že pokud ti jde jen o pomstu, tak se k tobě nepřipojím.“

Dahlia se zakřenila a pohyb svalů v jejím obličeji způsobil, že se složitý vzor z modrých a fialových teček z barviva indigovníku poskládal na její tváři do náznaku lovící kočky, chystající se k útoku. Drizztovi to neuniklo a v jeho výrazu se objevil zájem. Dahlia naklonila hlavu doprava, pak zpátky doleva a drow užasle zamrkal. Při jejím pohybu to vypadalo, jako by kočka skočila.

A zatímco se Drizzt dál tvářil uchváceně, Dahlia se natáhla a otřela se rty o jeho ústa.

Trvalo to několik úderů srdce, než se kouzlo zlomilo a temný elf se od ní odklonil a zmateně se na ni zadíval.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se, jako by těžko hledal hlas.

„Protože ti nevěřím,“ odvětila.

Drizzt zvědavě naklonil hlavu na stranu, a když chtěl protestovat, přitiskla mu Dahlia prst na rty a umlčela ho.

„Nebuď hloupý, drowe,“ řekla mu s nestydatým úsměvem. „Neupírej mi mou fantazii kvůli nějaké kavalírské představě o důležitosti pravdy.“

Drizzt se tvářil zmateně a Dahlia se nahlas rozesmála. Nakonec to vzdal, otočil se zpátky dopředu a znovu pobídl Andahara k pohybu.

Andahar se po zbytek dne a dlouho do noci neunavil. Na rozdíl od Guenhwyvar mohl Drizzt magického jednorožce kdykoli povolat a nechat si ho u sebe tak dlouho, jak potřeboval. A bohužel taky na rozdíl od pantera mohl být Andahar zraněn, i když ne přímo zabit, a rány se mu hojily stejně dlouho jako smrtelným tvorům. Proto Drizzt využíval Andahara v boji jen v nejnutnějších případech a jen zřídkakdy si ho držel u sebe, když jim hrozilo nebezpečí.

Doufali sice, že se do Vytrvalého Přístavu dostanou ještě té noci, ale jejich plány překazilo počasí. Utábořili se tedy pod převisem na vysoké skále kus od silnice tak, aby na ni stále dohlédli. Nebe chrlilo studený déšť a občas ho rozčísl blesk. Drizztovi se podařilo rozdělat oheň, třebaže zůstal nízký a neustále prskal. Kdykoli se přihnal vítr, oba se kvůli dýmu rozkašlali.

Přesto se to Drizztovi nezdálo tak špatné. Jak by mohlo? Opět byl na cestě a za každou zatáčkou mohlo čekat nové dobrodružství. Cesta byla nebezpečná, země nezkrocená a lesy plné divokých tvorů. Dokonce i města ležící před nimi – napřed Vytrvalý Přístav, pak Luskan – ho budou nutit zůstat ve střehu a držet ruce pořád v blízkosti čepelí.

Seděl zády opřený o skálu a pokradmu pokukoval po Dahlii, když jedla, přecházela sem a tam a protahovala si svaly unavené z cesty… Stála téměř na okraji převisu, zády k němu, a trochu na ni pršelo. Vytáhla se na špičky a zadívala se do dálky. Přitom se jí vykasala našikmo střižená sukně a odhalila Drizztovi její krásné nohy.

Drow se usmál a potřásl hlavou. Věděla, že ji sleduje. Dahlia si s ním hrála, stejně jako v případě polibku, jako když seděla za ním na Andaharovi nebo když mu při rychlé jízdě ovinula paže kolem těla.

Teď se po něm ohlédla přes rameno. „Uhas oheň.“

Drizzt se přestal usmívat a zvědavě se na ni zadíval.

„Nejsme sami.“

Stačilo posunout nohu a Drizzt shrnul do ohniště hromádku hlíny, strategicky připravenou právě pro tento případ, a uhasil plameny. Vstal a zadíval se do deště, jenže nic neviděl. Dahlia před něj napřáhla paži a ukázala.

Na silnici za stromy v dálce pableskovala pochodeň.

„Pohybují se,“ řekla Dahlia.

„Po silnici, v noci a v tomhle lijáku?“

„Lapkové… nebo vojáci nějakého válečného pána,“ hádala Dahlia. „Možná taky nějaká tlupa netvorů.“

„Anebo jde jednoduše o kupeckou karavanu, která se snaží najít útočiště.“

Dahlia zavrtěla hlavou. „Který kupec by ohrozil svůj vůz nebo zápřah tím, že by vyjel na blátivou, nespolehlivou silnici za tmy? Kdyby jeho vůz přišel o kolo nebo mu zchroml kůň, byl by s ním pravděpodobně konec.“

„Pokud ovšem neutíkají před nějakými problémy, které si je už našly,“ namítl Drizzt a sebral svůj opasek se zbraněmi.

„Máš v úmyslu jít za nimi?“ zeptala se Dahlia téměř posměšně.

Drizzt na ni pohlédl, jako by odpověď byla nebo měla být očividná.

„Abys napravil všechno zlé na světě, Drizzte Do’Urdene?“ zeptala se. „To je smysl tvé existence? Tvá jediná motivace?“

„Ty bys bezmocnému nevinnému nepomohla?“

„Nevím, zda ti dole na silnici jsou nevinní, a silně o tom pochybuji,“ opáčila Dahlia. Lehce se zasmála a Drizzt poznal, že si z něj utahuje. „Nic jiného pro tebe neexistuje? Černá a bílá, dobré a špatné?“

„Mezi dobrou a špatnou věcí je hluboký rozdíl,“ odpověděl Drizzt ponuře a připnul si zbraně.

„Ovšem není na světě něco víc?“

Drizzt zaváhal, i když pouze na jediný úder srdce, pak vytáhl onyxovou sošku kočky a povolal Guenhwyvar. „Světlo na silnici,“ řekl panterovi. „Najdi ho a sleduj.“ S tichým zavrčením zmizel panter skokem ve tmě.

„Nemyslíš si, že existují chvíle, kdy jsou obě strany přesvědčeny o tom, že jsou v právu?“

„Připomeň mi, abych ti jednou vyprávěl o králi Obouldu Mnohošípovi,“ odvětil Drizzt a prošel kolem Dahlie. „Zatím zjistím, o co jde. Přidáš se ke mně?“

Dahlia pokrčila rameny. „Jistě,“ odvětila. „Možná nás čeká dobrý boj.“

„Možná zachráníme nevinného kupce,“ opáčil Drizzt.

„Možná zachráníme nečestně nabytou kořist z rukou nepoctivého, samozvaného lorda,“ popíchla Dahlia drowa, když se odvrátil.

Drizzt se neohlédl. Nechtěl, aby viděla úsměv, který mu její neodbytný sarkasmus maně vnesl na rty. Nechtěl jí dopřát to zadostiučinění.

Vyrazil dolů ze svahu, mezi stromy, a snažil se utíkat co nejrychleji, chtěl totiž, aby se Dahlia musela snažit ještě víc. Jeho krok zrychlovaly magické nákotníky, takže věděl, že mu elfka nemůže stačit. Čas od času proto zpomalil, aby v ní vzbudil dojem, že ho dohání. Jenže dlouho předtím, než se k silnici vůbec přiblížil, už mohl jen hádat, jak daleko za ním Dahlia zaostává, pokud za ním ještě vůbec byla.

Drizzt se donutil soustředit na to, co má před sebou, na silnici a na pochodně dole vpravo, které se rychle blížily. Kývl, když se na dohled objevil vůz, kočírovaný očividně rozrušeným mužem. Jeho společník se krčil vedle něj s napnutou kuší a ohlížel se přes opěrku kozlíku. Za vozem se pohybovaly další tři pochodně v rukou lidí, kteří uháněli, aby vůz dostihli – ne, nikoli aby ho dostihli, jak si Drizzt uvědomil, nýbrž aby s ním udrželi krok. Tohle nebyli nepřátelé, před nimiž vůz prchal. Kdyby tomu tak bylo, lučištník by dozajista neměl problém se jich zbavit.

Asi třicet yardů od vozu jeden z lidí s pochodní padl.

„Zastřel je! Zastřel je!“ křičel další z běžců zoufale. Byla to žena.

Drizzt se natáhl po svém luku, po Taulmarilu. Krátce hvízdl, což byl signál, který Guenhwyvar dobře znala, a panter se objevil na větvi stromu na opačné straně silnice. Drizzt ukázal na cestu před vozem.

Panter seskočil doprostřed silnice a obrátil se k vozu.

Koně se začali stáčet ke straně.

Guenhwyvar zařvala. Její řev připomínal dunění laviny a jeho čirá síla se rozléhala po lesích a kopcích na míle daleko. Koně prudce zastavili, vzepjali se, zaržáli a začali v hrůze vykopávat předníma nohama.

Trhnutí málem srazilo střelce z kozlíku.

„Zastřel ho!“ zaječel vozka a zuřivě se snažil udržet rozkymácený vůz pod kontrolou. „Zastřel ho! Ach, u bohů!“

Střelec se obrátil, a když spatřil původce řevu, vytřeštil oči. Roztřesenýma rukama zvedl kuši.

Vzduch před muži rozčísl stříbrný zášleh připomínající malý blesk a ještě víc je vyděsil, vlastně tak moc, že střelci sklouzl šíp z tětivy. Ten si toho však nevšiml a stiskl spoušť, šíp ale jen neškodně vypadl z kuše. Muž zaječel, kuše poskočila a málem mu vyklouzla z rukou.

Koně se dál vzpínali a ržáli, i když panter už mezitím zmizel ve křoví.

„Lučištník po straně!“ zaječela běžící žena, která se se svým společníkem přiblížila k vozu, načež se oba obrátili a odvážně vyrazili Drizztovým směrem.

Samozřejmě je neměl v úmyslu zastřelit, neboť stále nevěděl, jestli jsou přátelé či nepřátelé. Odhodil proto Taulmaril na zem a tasil čepele v obraně.

Nemusel se obtěžovat.

Nejbližší útočník, vysoký, hubený muž, který byl stále mnoho kroků od Drizzta, zavyl a zvedl meč nad hlavu. Vtom se však shora spustila Dahlia s nohama bezpečně zaháknutýma za větev. Mrštná elfka využila své setrvačnosti a udeřila útočníka dlouhou holí do čela, povalila ho na zem a meč mu vyrazila z ruky.

Dahlia se následně zhoupla vpřed, pustila se nohama, otočila se ve vzduchu a dopadla tak vyváženě, že celý manévr působil téměř nedbale. Po přistání se ladně přenesla přes sedícího, omámeného muže. Žena, která se nyní nacházela několik kroků před ní, se pokusila zacílit na ni oštěpem, když ale běžela kolem, Dahlia se přikrčila a holí jí podrazila nohy.

Dole na silnici střelec křikl na vozku, ať jede dál. Jenže zrovna když se koně chystali znovu vyrazit, Guenhwyvar se vrhla zpátky na silnici a opět zařvala. Vyděšený zápřah se vzepjal a zařičel na protest.

Z okraje silnice Drizzt sledoval, jak daleko na silnici za ním klopýtá tmou třetí z běžců – ten, který tvrdě upadl – a jeho pochodeň prská v dešti. Drizzt mu nevěnoval pozornost a vyrazil za vozem, který ho minul cestou doleva. Vůz už se nehýbal a Drizzt viděl, jak se k němu obrátil střelec a zvedl nabitou kuši.

Drizzt padl na kolena a sklouzl po bahně, takže mu šíp neškodně prolétl nad hlavou. Dostal se až za vůz, kde vyskočil na nohy a setrvačností se snadno přehoupl přes nízkou výklopnou desku vzadu. Sotva se pevně zapřel, znovu vyskočil, pokrčil nohy pod sebe a přehoupl se přes kozlík i přes dva přikrčené vozky, otočil se a přistál na oji vozu čelem k mužům. Zápřah se stále vzpínal a vzpouzel, to však mrštnému drowovi vůbec nevadilo. Zvedl scimitary před tváře svých zajatců.

„Klidně si všechno vezměte, ale prosím, nezabíjejte mě,“ žadonil vozka zoufale a rozevřenýma rukama mával kolem své široké, mokré tváře. „Prosím, dobrý muži.“

Druhý muž upustil kuši, zakryl si obličej rukama a začal vzlykat.

„Kdo vás honí?“ zeptal se Drizzt vozků.

Nečekaná otázka je rozrušila.

„Kdo?“ obořil se na ně Drizzt.

„Lapkové,“ řekl střelec. „Odporná banda ničemů, kteří nás chtějí okrást a podříznout nám hrdla!“

Drizzt pohlédl na Dahlii, která vstoupila na silnici, aby se postavila třetímu běžci, který zůstal stát s rukama nad hlavou a očividně se s ní nechtěl pustit do křížku.

„Kdo jste a odkud jste?“ zajímal se Drizzt.

„Z Vytrvalého Přístavu,“ odvětil střelec, zatímco vozka ve stejnou chvíli řekl: „Z Luskanu.“

Drizzt se na ně podezřívavě zadíval.

„Jsme z Luskanu, ale domů se vracíme přes Vytrvalý Přístav,“ vysvětlil střelec.

„Najali si nás vrchní kapitáni,“ dodal vozka rychle a zdálo se, že získává zpět část sebejistoty.

„Co vezete?“

„Jídlo, víno, zboží,“ odvětil vozka, ale střelec mu položil ruku na hruď, aby ho umlčel.

„Vezeme, co vezeme, a co je vám do toho?“ zeptal se střelec.

Drizzt se na něj darebně zazubil a muž zplihl – patrně si uvědomil, že vrchní kapitáni ho před bodnutím scimitaru, který byl od jeho tváře sotva na délku ruky, příliš neochrání.

Povyk o kus dál na silnici naznačoval, že pronásledovatelé se blíží.

„Jestli zjistím, že jste mi lhali, pak vězte, že se zase setkáme, dlouho předtím, než spatříte světla Vytrvalého Přístavu.“ Drizzt odtáhl čepele, zatočil jimi a zasunul je zpátky do pochev. „Teď jeďte!“

Zasalutoval mužům, přeskočil jak je, tak opěradlo kozlíku, pomohl třem opozdilcům nahoru, a pak se díval, jak odjíždějí.

Dahlia se zastavila vedle něj. „Nechal jsi je jít? To od tebe bylo velmi šlechetné.“ Podala mu Taulmaril a toulec, které Drizzt před útokem na vůz upustil.

„Byla bys raději, kdybych je okradl a podřízl?“

„Přinejmenším to první.“

Drizzt na ni civěl. „Byli to obyčejní obchodníci.“

„Ano, z Luskanu, jak jsem slyšela. Obyčejní lidé, kteří pracují pro vrchní kapitány – všichni do jednoho jsou to piráti a lidi, kteří to město zničili.“

Drizzt se snažil její pravdě vzdorovat – a skutečně to byla pravda, kterou sám až příliš dobře a bolestivě znal, byl totiž ve Městě plachet, když padlo, a ztratil přitom drahého přítele, kapitána Deudermonta.

„Takže to, co vezli, bylo od počátku nepoctivě nabyto, a kdo je tady v tom případě lapka, Drizzte Do’Urdene?“ zeptala se Dahlia.

„Překrucuješ všechno tak, aby to odpovídalo tvým vlastním závěrům.“

„Anebo je všechno překroucené už od počátku, jen málokdo je tím, za koho se vydává – dobrý muž koná zlo a žebrák je zloděj.“

Hluk na silnici sílil.

„Dokončíme náš rozhovor později,“ řekl Drizzt a pokynul Guenhwyvar, aby zaujala pozici v křoví.

„Ať už dospějeme k jakémukoli závěru, neuspokojí idealistického drowa,“ varovala Dahlia a taky se běžela schovat do křoví u silnice.

Drizzt ji chtěl následovat, ale dunění cválajících koní a Dahliina slova, která se mu zabodla do mysli, ho přiměly změnit názor. Zvedl luk, vložil do něj šíp a zamířil.

Vzápětí se na dohled objevili čtyři jezdci, semknutí těsně u sebe a schoulení v sedle před prudkým deštěm.

Drizzt napnul tětivu a napadlo ho, že by jedním šípem dokázal skolit dva muže najednou, lidské tělo totiž nepředstavovalo pro šíp z Taulmarilu žádnou překážku.

„Žebrák nebo zloděj?“ zašeptal.

Jezdci se blížili a jeden zvedl do vzduchu meč.

Drizzt trochu sklonil luk a vystřelil. Vzduch rozřízl praskající modrobílý blesk, na okamžik ukradl noc, zabodl se do silnice před jezdci a za hlasitého výbuchu udělal díru do dláždění a hlíny.

Koně se vzepjali a uskočili. Jeden z mužů sklouzl ze sedla a zoufale na něm zůstal z boku viset. Další dva na tom byli líp, dokud ze stromů po straně nevyrazila Dahlia. Jednoho udeřila holí, druhého dvakrát nakopla.

A pak se objevila Guenhwyvar a koně se začali točit, poskakovat a vzpínat hrůzou.

Dahlia se schoulila, udělala kotoul, vyskočila zpátky na nohy a otočila se. Zapřela se holí o zem, vyhoupla se do vzduchu a nakopla jezdce, kterého udeřila holí. Ukázalo se, že je to žena. Bylo jí ke cti, že se udržela v sedle, jenže Dahlia ještě neskončila. Když elfka dopadla zpátky na zem, zatočila holí, aby jezdkyni opět udeřila a tentokrát do kovové hole vypustila magický výboj. Žena se nekontrolovatelně roztřásla, vlasy se jí roztančily a začala divoce rozhazovat končetinami, neměla tudíž žádnou šanci udržet se na vyděšeném, točícím se koni, a upadla na zem.

Tři koně bez jezdců se dali na úprk. Guenhwyvar nutila toho čtvrtého točit se a točit a ubohý jezdec žalostně visel na jeho boku.

„Blíží se další,“ křikla Dahlia na Drizzta, který právě stanul vedle ní nad třemi ležícími lapky a svými scimitary dal přitom dvěma z nich důrazně najevo, že mají zůstat nehybně ležet.

„Nezabíjejte mě, mistře Do’Urdene!“ zakňoural muž středního věku. „Já přece nejsem váš nepřítel!“

Drizzt na něj zmateně pohlédl; nepoznával ho.

„Znáš ho?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt zavrtěl hlavou a uhodil na muže: „Odkud znáte moje jméno?“

„Jenom jsem hádal, dobrý muži!“ vykřikl muž. „Kočka, luk, co střílí blesky, vaše čepele…“

„Guen!“ zvolal Drizzt.

Panter se mezitím nechal až moc unést a ubohý kůň se zuřivě točil dokola. Když se panter stáhl a kůň se zastavil, lapka, zralý na omdlení, se skácel k zemi.

„Vy jste Drizzt?“ zeptala se žena, která upadla na zem, a zuby jí následkem blesku pořád ještě jektaly.

„Skutečnost, že to lapku utěšuje, mě mate,“ odvětil drow.

Žena si odfrkla a zavrtěla hlavou.

„Blíží se jejich přátelé,“ varovala Dahlia. „Zbav se jich, nebo odsud zmizme.“

Drizzt na oškubanou skupinu chvíli hleděl, pak obrátil scimitary a schoval je do pochev. Nabídl ruku muži, který ho poznal, a pomohl mu na nohy.

„Vrchní kapitány Luskanu nemám v lásce,“ vysvětlil Drizzt lapkům. „Jen proto jsem dnes nepoužil své čepele. Ale vězte, že vás budu sledovat, a každý váš útok na nevinného budu brát jako útok na svoji vlastní osobu.“

„A to je všechno?“ zeptala se žena a tvářila se zuboženě a poraženě. „Máme shánět jídlo, kde se dá, a hladovět, jen abychom neurazili přecitlivělost velkého Drizzta Do’Urdena?“

Drizzt na ni zvědavě pohlédl, jenže pak si všiml Dahliina povýšeného, významného úsměvu.

„Býval jsem farmářem,“ vysvětlil muž, kterému Drizzt právě pomohl na nohy. „Přímo u Luskanu. Goodman Stuyles, k vašim službám.“ Napřáhl ruku, ale Drizzt s ní nepotřásl. „Moje rodina obdělávala půdu už před pádem Věže mystických věd.“

„Tak proč jste tady?“ zeptal se drow podezíravě.

„V okolí Luskanu už nikdo farmy nepotřebuje,“ odvětil muž. „Většina lidí si teď nechává jídlo dovážet, lodí nebo vozem, jako byl ten, který tudy právě projel.“

„A většina je kradená, o tom nepochybujte!“ ozval se další muž. „Nemají trpělivost obdělávat půdu ani prostředky na ochranu farmy.“

Drizzt pohlédl na Dahlii, která jen pokrčila rameny, jako by se to dalo čekat.

„My vypěstovali plodiny, oni nám je ukradli, a co ukrást nemohli, to spálili,“ řekl Stuyles.

O kus dál na silnici se objevili další bandité, vzápětí se však rozprchli do křovin, nepochybně proto, aby nově příchozí obešli.

„Běžte,“ řekl Drizzt čtveřici a mávl rukou.

Dva přesně to udělali, jeden přistoupil k ženě, aby jí pomohl na nohy, a zavolal na nejbližšího koně.

„Myslela bych si, že nám nabídnete jídlo a suchou postel, když jsme vás nechali jít,“ řekla Dahlia a čtveřice na ni překvapeně pohlédla, hlavně však Drizzt. „Unavení poutníci, deštivá noc…“ pokračovala.

Drizztovi spadla čelist, než ale stačil zavřít ústa, Goodman Stuyles odpověděl: „Tak se k nám přidejte.“

„Máme jiné plány,“ řekl Drizzt dosti přísně směrem k Dahlii.

Ta se však jen zasmála a následovala lapky. Drizzt si ztěžka povzdychl a rovněž se vydal za nimi.

Bandité si postavili několik širokých přístřešků v řadě rozložitých borovic u silnice, které jim navzdory hustému dešti poskytovaly pohodlné bydlení. Projevili se jako překvapivě velkorysí hostitelé, nabídli jim teplé jídlo a dobré, silné pití.

Goodman Stuyles zůstal s Drizztem a Dahlií sedět během jídla i po něm a vymámil z Drizzta příběhy o Planině ledového větru – stará dobrodružství, která v této oblasti během let zjevně proslula. Drizzt se nikdy nepovažoval za dobrého vypravěče, ale vyhověl prosbě a brzy se kolem něj sešlo docela velké publikum – asi tucet lidí, kteří si sedli a se zájmem naslouchali.

Většina lidí šla spát, když ohně začaly dohořívat, pár jich však zůstalo a bavilo se historkami. „A co vás zavedlo na jih?“ zeptal se jeden z nich, vysoký muž jménem Hadenkurt, když Drizzt dovyprávěl příběh o souboji s bílým drakem v ledové jeskyni.

„Jsme na cestě do Luskanu,“ odpověděl Drizzt, „abychom se něco dozvěděli o starých přátelích.“

„A pak do Zeleného lesa, hm?“ dodala Dahlia a Drizzt nedokázal dost rychle skrýt překvapení nad tím, že se o tom zmínila.

„Tam se zuřivě bojuje,“ podotkl farmář Stuyles.

„Do Zeleného lesa?“ podivil se Hadenkurt. „Co vede drowa a…“ zvědavě se na Dahlii zadíval, jako by nevěděl, co si má o ní myslet, „dámu jako vy na tak válkou zjizvené místo?“

Dahlia se chystala odpovědět, jenže Drizzt jí skočil do řeči. „Jsme dobrodruzi a zdá se, že Zelený les se stal místem, kde se toho dá hodně zažít!“ Dokončil větu tím, že zvedl hrnek brandy v přípitku. „Popravdě jsme se ale ještě nerozhodli, kam z Luskanu půjdeme, nevíme ani, jestli nás cesta zavede až do Města plachet. Vlastně mě napadlo, že je načase vrátit se zpátky do Mitrilové síně.“

Po celou dobu, co mluvil, hleděl drow upřeně na Dahlii, aby jí naznačil, že má mlčet. Když se podíval zpátky na Hadenkurta, zjistil, že se ten muž na jeho vkus až příliš chápavě culí.

„Říkejte tomu osobní záležitost,“ řekla Dahlia a nepřestávala hledět na Hadenkurta.

Tím rozhovor nečekaně skončil, neboť Drizzt prohlásil, že by si všichni měli jít odpočinout. Zatímco se lidé rozcházeli, Dahlia sledovala, jak Hadenkurt míří do svého přístřešku.

Goodman Stuyles odstoupil stranou, aby si promluvil s několika lidmi ze své družiny. „Zítra vyrazíme na cestu,“ oznámil Drizztovi po chvíli. „Vůz brzy dojede do Vytrvalého Přístavu a my se obáváme, že nás vyjede hledat tamní posádka. Zůstanete s námi? Byli bychom rádi.“

„Ne,“ prohlásil Drizzt neústupně přes Dahliinu odpověď. „Nemůžu.“

„Jenom se snažíme přežít, to je všechno,“ namítl Stuyles. „Člověk má právo jíst!“

„Neokusili jste ostří mé čepele, což znamená, že to nepopírám,“ řekl mu Drizzt. „Obávám se ale, že cestovat po vašem boku by mě nutilo dělat rozhodnutí, se kterými bych nesouhlasil a nemohl se jimi řídit. Vydali byste se se mnou za dobrodružstvím, kdybyste si nemohli být jisti mojí věrností?“

Stuyles o krok couvl a zadíval se na drowa. „Pak byste měli radši jít,“ vyzval je a Drizzt chladně kývl.

„Takže svět je pro Drizzta Do’Urdena příliš špinavý,“ posmívala se mu Dahlia, když Stuyles odešel. „Jaká práva, jaké východisko pro ty, kteří nic nemají, když ti, kdo mají všechno, si také všechno nechávají pro sebe?“

„Hlubina je kousek odsud na jih.“

„Jo, a páni Hlubiny otevřou brány a skladiště všem, kdo venku za hradbami trpí v chaosu.“

V tu chvíli nepřipadal Drizztovi Dahliin sarkasmus moc roztomilý. Uklidnil se vzpomínkami na Planinu ledového větru, vzpomínkami starými téměř sto let, na místo a čas, kdy se dobro a zlo zdály být tak jednoduché. I tam, na kruté hranici, se civilizace zdála být na mnohem vyšší úrovni než na Mečovém pobřeží, kterým nyní zmítalo velké drama. Zavzpomínal na pád kapitána Deudermonta v Luskanu a na to, jak vrchní kapitáni převzali kontrolu nad Městem plachet i nad okolní oblastí. Po Deudermontově boku bojoval a zemřel i pán z Hlubiny a ostatní vládci toho velkého města rozhodně selhali, když následně nic neudělali.

Ale i v onu pochmurnou chvíli Drizzt chápal, že pád Luskanu do temnoty byl jen příznakem větší choroby, stejně jako pád Kaderla a Duchovního vzletu. S postupem Stínopádu se šířila místa stínu, a to jak přeneseně, tak i doslova, a v těch rozlehlých oblastech temnoty vládla anarchie a chaos.

Jak by Drizzt mohl bojovat po boku mužů, jako byli Stuyles a jeho lapkové, ať už byly jejich útoky jakkoli ospravedlnitelné, kdyby věděl, že lidé, které přepadávají, jsou většinou ve stejné situaci – snaží se zkrátka jen přežít a zajistit svým rodinám jídlo?

Existovala vůbec nějaká „dobrá“ a „špatná“ strana? Krást mocným nebo dřít pro jejich měďáky?

„Na co myslíš?“ zeptala se Dahlia a její hlas přitom ztratil své ostří.

„Na to, že jsem nakonec opravdu pouze jedna bezvýznamná osoba,“ odvětil Drizzt, aniž by na ni pohlédl.

Když se k ní nakonec otočil, samolibě se zubila – příliš sebejistě, jako by jím manipulovala, a on jen nechápal, jak to dělá.

Zvláštní bylo, že ta představa Drizztovi nevadila tolik, jak by čekal. Možná byl zmatek, který v něm vyvolala realita chaosu na Mečovém pobřeží, tak hluboký, že byl ochotný přijmout jakoukoli pomocnou ruku, která by ho vyzvedla z temnoty.

ČÁST 1.

VOLNÉ KONCE

A nyní jsem sám, tak, jak jsem nebyl od Montoliovy smrti před mnoha lety. Ani při pozdějších příležitostech, kdy jsem se vydal do Temných říší, do Menzoberranzanu, a vzdal se svých přátel v pošetilé víře, že je nespravedlivě ohrožuji, to nebylo takové. Neboť přestože jsem putoval Temnými říšemi fyzicky sám, nečinil jsem tak bez emocionální podpory, kterou mi poskytovalo vědomí, že jsou tam se mnou duchem. Odešel jsem s vírou, že Bruenor, Catti a Regis jsou živi a zdrávi, vlastně jsem věřil, že jsou v mnohem větším bezpečí, než když jsem je opustil.

Teď jsem však skutečně sám. Jsou pryč, všichni do jednoho. Moji přátelé, moje rodina.

Samozřejmě mám pořád Guenhwyvar a to není žádná maličkost – je to skutečná, věrná společnice, která naslouchá mým stížnostem, radostem i úvahám. Jenže to není totéž. Guen mě může vyslechnout, ale dočkám se od ní odpovědi? Může se mnou sdílet má vítězství, mé radosti, mé zkoušky, nemůže mi však oplatit stejnou mincí. Poté, co jsem poznal lásku přátel a rodiny, nemohu už takto klamat sám sebe, jako jsem to dělal v prvních dnech po svém útěku z Menzoberranzanu, kdy jsem věřil, že mi báječná Guenhwyvar bude stačit.

Má cesta mě vede pryč z Gauntlgrymu, stejně jako mě kdysi odvedla z Mitrilové síně, a já pochybuji, že se tam ještě kdy vrátím – rozhodně ne proto, abych tam stál a hleděl na mohylu Bruenora Válečného kladiva, během let v Mitrilové síni jsem totiž jen vzácně navštěvoval Cattiin a Regisův hrob. Jedna moudrá elfská dáma mi kdysi vysvětlila pošetilost podobných věcí, naučila mě, že musím žít svůj život v sérii kratších etap. Je požehnáním prožít úsvit i soumrak staletí, avšak totéž se může stát i prokletím. Jen málo elfů si najde partnera na celý život, jak je to běžné kupříkladu u lidí, poněvadž radost z partnerství může po sto nebo dvou stech letech ztěžknout jako kotva.

„Dívej se na každý rozchod jako na znovuzrození,“ řekla mi Innovindil. „Vzdej se toho, co patří minulosti, a hledej nové cesty. Nikdy nezapomeň na své ztracené přátele a milenky, uchovej si je ve vřelých vzpomínkách, ale vybuduj si to, co tě s nimi tak těšilo, s někým novým.“

Během desetiletí, jež uplynula od chvíle, kdy Wulfgar opustil Mitrilovou síň a kdy jsem ztratil Catti a Regise, jsem se k Innovindiliným lekcím mnohokrát vrátil. Opakoval jsem si je jako zaříkadlo proti zuřivosti, bolesti, smutku… jako připomínku, že existují cesty, po nichž jsem se zatím nevydal.

Teď už vím, že jsem klamal sám sebe.

Protože jsem se svých drahých přátel nevzdal. Neztratil jsem naději, že jednoho dne, nějakým způsobem, s Wulfgarem znovu vyplením pelech obra, že budu za lenivého letního dne rybařit s Regisem na březích Maer Dualdonu nebo že strávím noc v Cattiině vřelém objetí. Pověřil jsem Jarlaxla úkolem je najít. Ne že bych skutečně doufal, že se mu to podaří, ale nedokázal jsem se vzdát poslední jiskřičky naděje, že znovu zažiju ony okamžiky, drobné radosti a nejupřímnější úsměvy, jaké jsem kdysi poznal.

A teď odešel i Bruenor a Společníci síně už nejsou.

Byl jsem u toho, když vydechl naposledy. Tuto kapitolu jsem uzavřel. Dospěl k jejímu konci. Jen skrze Bruenora jsem udržoval při životě sen o Catti a Regisovi, dokonce i o Wulfgarovi. Pouze díky jeho odhodlání a vytrvalosti jsem si dovolil věřit, že nějak, nějakým magickým způsobem, mohou být pořád někde tam venku. Naše výprava na Planinu ledového větru mě měla těch představ zbavit, a do jisté míry se jí to i povedlo (vedla k tomu, že i sám Bruenor propadl odevzdání), a pokud v mém srdci ještě stále zůstaly nějaké drobné záblesky, zhasly, když jsem viděl svého nejdražšího přítele vypustit duši.

Takže jsem sám. Život, jaký jsem znal, skončil.

Ovšemže prožívám smutek, lítost nad věcmi, které se nestaly, a také samotu. Co chvíli cítím potřebu obrátit se na Bruenora a povědět mu své novinky, než si uvědomím, že už tu není. To všechno je se mnou, všechna ta bolest, která se dala čekat.

Ale je tu i ještě něco jiného, něco nečekaného, překvapivého, něco, co s sebou přináší nemálo zmatku a dokonce i viny.

Skutečné viny. Cítím se jako hrubián, bojím se toho.

Jenže to nemohu popřít.

Když jsem se obrátil zády ke Gauntlgrymu a k hrobu krále Bruenora Válečného kladiva, mezi mými emocemi, bolestí, zuřivostí a bezmocí, neustálým přehráváním stejného scénáře a hledáním něčeho, co jsem mohl udělat jinak, vyplul na povrch… hluboký pocit úlevy.

Stydím se to přiznat, nechci ale lhát – a hlavně ne sám sobě. Po velmi dlouhé době mě totiž ovládl pocit konečnosti. Nastal čas uložit minulost ke spánku a vykročit vpřed. Nastal čas začít znovu, jak mi vysvětlila Innovindil v lese daleko odsud.

Rozhodně necítím úlevu nad Bruenorovou smrtí. Ani nad skonem Tibldorfa Pwenta, to v žádném případě! Nikdy jsem nepoznal lepšího přítele, než byl Bruenor, a kdyby to šlo, okamžitě bych si přál mít ho zpátky po svém boku.

Jenže v širším slova smyslu, ve větší perspektivě mého života, mě jistá úleva ovládla. Už dlouho jsem byl připravený nechat Catti, Regise a Wulfgara jít – tím ale nemyslím zapomenout! Nikdy na ně nezapomenu, nikdy je nechci vymazat z hlavy! Přebývají v mém srdci a v duši a doprovázejí Drizzta Do’Urdena na každém kroku jeho cesty. S jejich ztrátou – svojí ztrátou – jsem se ale smířil už před desítkami let a jen paličatost starého trpaslíka, který je odmítal nechat jít a trval na tom, že je můžeme znovu najít, že můžeme vrátit zpět báječná léta, která jsme spolu prožili, nutila i mě, abych na nich lpěl.

Teď jsem sám. Jsem volný? Jak strašlivé pomyšlení! Jak jsem nevěrný, když dychtivě hledím vpřed, že se těším na novou cestu, na svůj třetí život, do kterého si s sebou vezmu bolestivé lekce své první existence v Menzoberranzanu spolu s báječnými radostmi svého druhého života po boku Společníků síně. Jsem zocelen biči drowských matron a zjemněn upřímnou láskou přátel a dobře vím, co je, co by mělo být a co nikdy nebude. Můj druhý život překonal ten první radostí i smyslem, nemůže tedy můj třetí život vystoupat do ještě větších výšin?

Nevím, a skutečně si vážím toho, jaké štěstí jsem měl, že jsem tyto čtyři úžasné společníky našel a sdílel s nimi cestu. Najdu znovu podobné přátele, ochotné obětovat pro mě všechno? Budu zase milovat? A pokud ano, bude má láska stejně intenzivní, jako byla ta, kterou jsem prožil s Catti?

To nevím, avšak nebojím se to zjistit. Taková je nyní má svoboda – jít po cestě s očima i srdcem dokořán, bez lítosti a se skutečným pochopením toho, jak požehnaná byla má existence po boku mých společníků.

A cítím i jinou svobodu: poprvé za desítky let se nebudím s hněvem. Je to zvláštní. Mám pocit, jako by zuřivost, která tak dlouho udržovala mé svaly v napětí, konečně polevila.

I to ve mně vyvolává pocit viny a vím jistě, že lidé často uslyší, jak si pro sebe zmateně mumlám. Možná prostě klamu sám sebe. Možná mě Bruenorova ztráta připravila o rozum, způsobila mi bolest tak nesnesitelnou, že jsem namluvil sám sobě, že jsem někdo úplně jiný.

Možná.

Možná ne.

Můžu jen pokrčit rameny a přemýšlet.

Můžu jen cítit a akceptovat.

Jsem teď sám.

Jsem volný.

– Drizzt Do‘Urden

1 PŘÍSLIB MASAKRU

Sylora Salm stála vně popelového mraku pučícího Hrůzného kruhu a přešlapovala. Věděla, co je v sázce. Zvědové po svém návratu potvrdili její obavy: prvorozený byl opět uvězněn zástupem vodních živlů a zbytkovou magií zřícené Věže mystických věd. K žádnému druhému výbuchu podobných rozměrů už nedojde. Půda pod jejíma nohama už se denně neotřásala.

Její nepřátelé odvrátili katastrofu.

Sylora civěla do popela a téměř cítila, jak ho ubývá. Spoléhala na to, že sopečné kataklyzma posílí její magickou nestvůrnost, Hrůzný kruh, jenž se živil smrtí.

Dál přešlapovala z nohy na nohu. Pokud sama věděla, jak hluboce selhala, věděla to i bytost, která se k ní blížila skrz šedočernou clonu.

Sylora slyšela tlukot vlastního srdce. Za ní těžce polkl Jestry Ralevin, fanatik náležející k Ashmadai, který se stal jejím nejbližším rádcem.

„Cítím ho,“ zašeptal. Jestry Ralevin nebyl žádný obyčejný Ashmadai. Přestože byl mladý – jen něco málo přes dvacet – a poměrně nezkušený, získal si pozornost a respekt všech ostatních fanatiků, a to jak působivým vzhledem – měl široká ramena, tmavé vlasy a zasmušilé tmavé oči –, tak ochotou bojovat za jejich věc naprosto bez skrupulí. A bojovat vskutku uměl – dokonale vyváženě, precizně a mocně. Sylora litovala, že o jeho bojových dovednostech nevěděla před několika nedávnými srážkami se silami Netherijců. Mohla pomocí něj přilákat zákeřnou Dahlii, a pak tu čarodějnici jednou provždy zničit.

To Syloře připomnělo Temberla, jiného siláka, o něhož se dělila s Dahlií a kterého Dahlia zabila, než se odebrala na západ. Pohlédla na Jestryho a porovnávala ho s Temberlem.

Byla přesvědčená, že se ani srovnat nedají. Jestry byl skutečný fanatik, a kdyby mezi ním a Temberlem došlo na rány, rozsekal by Temberla na kousky. Mohl by – a bude moci – udělat totéž s Dahlií? Dozajista to byla příjemná, zajímavá představa.

„Syloro, on přichází,“ zopakoval Jestry.

Sylora kývla, ale neodpověděla, neboť se bála prolomit tlumené ticho mrtvého popela. Věděla o příchodu Szasse Tama už od chvíle, co soustředil své magické energie do jejího Hrůzného kruhu. Shrbila ramena a čekala u vnějšího okraje. Nevkročí dovnitř, aby se s ním setkala. Uvnitř Hrůzného kruhu byla moc Szasse Tama prostě příliš strašlivá.

Za sebou slyšela, jak si Jestry nervózně olizuje rty. Zoufale si přála, aby s tím přestal, ale nemohla se přinutit mu to říct.

Blížil se vyzáblý, člověku podobný tvor v těžkém černém hávu s kápí. Byl tmavší než Hrůzný kruh, jímž plul.

„Nedostalo se mi potěšení naslouchat poslednímu křiku tisíce duší,“ pronesl kostěj vratkým, chraplavým hlasem. Ze stínů černoty civěly na Syloru dva body hněvivého ohně a jeho postava se vlnila, rozmazaná vírem magického popela. „Necítil jsem žádné zesílení svého nového působiště, jak jsi slíbila.“

Sylora těžce polkla. „Narazili jsme na nepřátele…“

„O tvém selhání vím,“ uťal ji Szass Tam, jako by jí drápem sevřel srdce. „Vím o bitvě v trpasličím dole. Vím všechno.“

„Existuje mnoho důvodů,“ vyhrkla Sylora. „A boj ještě není ztracen!“ Zmlkla a zašklebila se, neboť poslední slovo, které použila, bylo vskutku neuvážené.

„Byl jsem tam,“ ujistil ji Szass Tam. „Díval jsem se očima jiných. Magie je obnovena, oheň prvorozeného uvězněn. Znovu už osvobozen nebude, a to ani brzy, ani snadno.“

Sylora sklopila oči a ještě víc se nahrbila. „Zklamala jsem vás,“ řekla a po několik úderů srdce tam jen stála a čekala na obvinění a na strašlivou smrt.

„To ano,“ souhlasil Szass Tam nakonec.

„Ale byla to jen jedna bitva!“ vykřikl Jestry za ní.

Z Hrůzného kruhu vylétl černý blesk. Jeho sršící energie se mihla kolem Sylory a odmrštila Jestryho vzad. Upadl na zem, začal se svíjet, končetiny se mu třásly agónií a vlasy mu tančily.

„Má velkou cenu?“ tázal se Szass Tam Sylory, což byl, jak dobře věděla, jeho způsob, jak se zeptat, jestli má Jestrym nakrmit Hrůzný kruh.

Chvíli to zvažovala. Mohla by Jestryho předhodit kostějovi v naději, že jako oběť postačí…

„Mnohokrát dokázal svoji hodnotu,“ slyšela se místo toho říct. „Jestry Ravelin zabil mnoho Netherijců a tady v lese dovedl mé válečníky k mnoha vítězstvím. Ráda bych si ho ponechala.“

„Ráda by sis ho ponechala?“ opáčil Szass Tam. Z popela vystřelila neviditelná ruka a chytila Syloru pod krkem. Sylora se po ní sápala, ale neměla za co chytit, neboť ruka se zdála nehmotná, přesto ji její magický stisk zvedl na špičky a začal ji táhnout směrem k černotě. Najednou se však zastavila a zůstala viset ve vzduchu, stále přitom drápala nehty a svíjela se. A vykulila oči ještě víc, když se vedle ní objevil Jestry a dusil se a rdousil podobně jako ona.

„Neviň mě ze své zkázy, nebohý Ashmadai,“ zašeptal Szass Tam z hlubin Hrůzného kruhu. „Sylora Salm si vyžádala tvoji přítomnost.“

Sotva pronesl poslední slovo, rozřízl vzduch jiný hlas, tenké, zpěvavé volání. „Arkleme! Arkleme! Gríte, Gríte, ach, kdepak jsi? Nevidím tě, Arkleme. Arkleme! Ale ty vidíš mě… ach, vím, že mě vidíš! Jistěže mě vidíš. Ty vidíš všechno.“

Sylora dopadla na nohy a jen taktak udržela rovnováhu. Vedle ní se na zem zhroutil Jestry, zůstal ležet a sténal, stále otřesený po zásahu černým bleskem. Zevnitř Hrůzného kruhu se ozval smích Szasse Tama.

Neutichající blábolení přimělo Syloru se ohlédnout. Mezi řadami uschlých ovocných stromů plula kostějka Valindra Stínoplášť. Napůl shnilými prsty si klepala na bradu a mluvila na svého neviděného společníka Arklema Gríta, jako by se snažila vyřešit nějaké hluboké tajemství světa, které ještě nikdo neodhalil.

Zdálo se, že až když se ocitla přímo u Sylory, všimla si čarodějky, Ashmadai a dokonce i Hrůzného kruhu a netvora uvnitř.

„Ach,“ řekla Syloře. „Ale. Dobré odpoledne. Zdravím. A jak hezký máme den. Viděli jste Arklema?“

Szass Tam se zachechtal.

„A kdopak je to? Kdo je to?“ zeptala se Valindra. „Jsi to ty, Arkleme?“

„To je Szass Tam, Valindro,“ řekla Sylora tiše. „Arcikostěj z Thaye.“

„Není nutné nás představovat,“ ujistil ji Szass Tam. „Rád vás opět vidím, paní Stínoplášti. Naše spojení v trpasličích síních jsem si skutečně užil.“

Sylora se chystala zeptat, co to má znamenat, ale pak ta slova spolkla a nevěřícně se otočila k Valindře, ke špionce Szasse Tama.

„Ach, vítejte a zdravím vás, opět!“ odvětila Valindra. „Použila jsem ho!“

„Jak?“ zeptala se Sylora a pohlédla z Valindry zpátky na Szasse Tama. „Použila co?“ dodala a otočila hlavu opět k elfské kostějce po svém boku.

„Pořád ho mám,“ ujistila Valindra Szasse Tama, rozevřela si plášť a vytáhla z něj Asmodeovo žezlo, mocný vyvolávací artefakt, který jí Sylora půjčila na cestu do doupěte prvorozeného.

Sylora se po žezle instinktivně natáhla, neboť se obávala, že arcikostěje pobouří, že dala podobný předmět jedné ze svých podřízených.

„Dobře, Valindro, a odvedla jste dobrou práci, když jste povolala šejtána,“ odvětil Szass Tam a zastavil tak Syloru uprostřed pohybu. „Valindra ovládla šejtána s lehkostí. S nacvičenou lehkostí. Když odhlédneme od jejího… stavu, vládne velkou mocí.“

Sylora tupě kývla.

„Sylora ví – ach, nebuďte směšný!“ vybuchla Valindra a divoce se zasmála. „Je moje kamarádka. Připomíná mi časy… ach, proč jen si nemůžu vzpomenout na časy moci a her, na magii stejnou a magii jinou?“

„Před Morem kouzel,“ přeložila Sylora. „Její postižení ji zmátlo, nevymazalo ale moc, kterou ovládala před zhroucením Mystřina tkaniva.“

„A proč je to důležité?“ zajímal se Szass Tam.

„Přenáším minulost do přítomnosti,“ odpověděla Valindra, než to mohla udělat Sylora, a její hlas zněl nečekaně pevně.

„Viděl jste, co se stalo v trpasličích dolech?“ zeptala se Sylora Szasse Tama.

„Něco z toho ano.“

„Řekli mi, že mé lidi napadli mocní nepřátelé,“ pravila Sylora.

„Pochybila jsi, když jsi proti nim poslala tak ubohou sílu,“ namítl Szass Tam.

„Šejtán,“ protestovala Sylora. „Valindra! A Dor’crae, který byl mým zástupcem.“

„Pochybila jsi, když jsi proti nim poslala tak ubohou sílu,“ zopakoval Szass Tam a každé slovo uťal, aby ho zdůraznil, jako by bylo prohlášením, odsouzením i rozsudkem zároveň.

Sylora sklopila oči. „Ano, můj pane.“

„Ta síla by stačila, nebýt zbytkové moci Věže mystických věd,“ namítla Valindra. „Vinu nesu já, ne lady Sylora.“

Sylora i Jestry jen zmateně zírali, jak oduševněle Valindřina slova najednou zní.

„Měla jsem to vědět – ach, měla jsem!“ Valindra začala bubnovat prsty a vrtět hlavou. Těžce si vzdychla. „Ovšemže jsem měla. Já znám Věž – nikdo jiný! Tak proč jsem si nevzpomněla na její moc přímo tam, v síních trpaslíků? Ach, Valindro!“ Vlepila si políček. „Ach, Arkleme! Arkleme! Arkleme! Arkleme, kde jsi? Gríte, Gríte, potřebuji tě!“

Sylora se otočila k Szassu Tamovi a bezmocně zvedla ruce.

„Valindro!“ zařval arcikostěj a jeho hlas byl tak zesílen magií, že zněl jako ryk draka, a Sylora i Jestry sebou trhli a zacpali si uši.

„Ano?“ odvětila Valindra sladce a zdálo se, jako by jí ohlušující řev vůbec nevadil.

„Je to tvá vina?“

„Měla jsem lady Syloru varovat.“

„Proč jsi to neudělala?“

Sylora sebou trhla.

„Potřebovala jsem moc!“ zavřeštěla Valindra, divoce se roztřásla a mávala vyzáblými pažemi. „Gríte! Gríte! Samozřejmě kvůli Grítovi!“

Sylora nedokázala říct, jestli mluví s nimi, sama se sebou nebo s někým třetím, neviděným.

„Abych ho přivedla zpátky. Byla jsem zlá, ošklivá, nedobrá. Arklem Grít – Arklem! Arklem! – v těle velkého šejtána. Ach, jak báječné by to bylo!“

„O čem to žvaní?“ obořil se Szass Tam.

„Valindro?“ oslovila ji Sylora klidně a přesunula se do zorného pole rozrušené kostějky, čímž ji donutila na ni pohlédnout. „Měla jsi v úmyslu přenést svého milovaného do šejtánova těla?“

„Kacířství!“ zakřičel Jestry a skoro svůj výkřik dokončil, zasáhl ho však další černý výboj energie a odhodil ho asi dvacet stop vzad. Seděl na zemi, vlasy mu tančily a zuby drkotaly.

„Ještě slovo a sežeru tě,“ slíbil Szass Tam.

„Ach, Arklem v tak mocném těle!“ Valindra zatleskala. „Měla jsem ho přivést k sobě spolu s výhonky Věže, víte? Bylo potřeba vložit ho do hmotného těla, když byl šejtán oslaben. Ale ten Jarlaxl! Ach, zpropadený drow!“

„Syloro?“ uhodil na ni Szass Tam.

„Očividně plánovala vysvobodit Arklema Gríta z jeho filaktéria,“ vysvětlila Sylora. „Aby posedl tělo ďábla, kterého povolala.“

„Ach! Jaký by z něj byl válečník!“ zakřičela Valindra a znovu zatleskala. „Každého, kdo před sopkou utekl, by potkala ještě temnější smrt!“

Sylora couvla a pohlédla na Hrůzný kruh, neboť očekávala, že se Szass Tam každou chvíli natáhne a svojí nevyslovitelnou mocí Valindru zničí.

„Ach, a jaký milenec!“ zaječela Valindra a Sylora se k ní prudce otočila a zamrkala.

„Má lásko. Má lásko! Jak moc mi schází má láska!“ Valindra spustila další ze svých oslavných zpěvů na „Arklema“.

„V Gauntlgrymu jsme selhali proto, že si ta šílená stvůra chtěla udělat z šejtána milence?“ zaúpěl Szass Tam.

„Naši nepřátelé v trpasličích síních byli mocní,“ odvětila Sylora.

„Naši nepřátelé a spojenci Netherijců?“ zajímal se Szass Tam.

„Ne,“ odmítla Sylora ihned. „Spojenci trpasličích duchů, jak se zdá.“

„Proč bych tě neměl hned teď a tady zabít a zničit i tu mizernou stvůru Valindru?“

„Dahlia!“ odpověděla Sylora. „Protože to byla Dahlia Sin’felle, kdo vedl naše nepřátele při obraně dolů a opětovném zajetí prvorozeného. Je úplně k ničemu, jak jsem se obávala. Kéž bychom ji byli tehdy v Thayi zničili!“

„Valindro!“ poručil Szass Tam svým magií zesíleným hlasem.

Valindra se narovnala a zpříma se na něj zadívala. Oči se jí projasnily a její žvatlání ustalo.

„Neseš vinu za naše selhání?“ zeptal se Szass Tam.

„Měla jsem Syloru varovat.“ Kostějka sklopila oči.

„Neničte ji, prosím vás,“ řekla Sylora tiše.

„Pořád přemýšlím, jestli bych neměl zničit tebe,“ zavrčel arcikostěj v odpověď.

„Takže vám dlužím katastrofu!“ dodala Valindra. „Ach, a bude vskutku báječná!“

Sylora viděla Szasse Tama jen hodně nejasně, ale i tak si byla poměrně jistá, že na Valindru šokovaně civí.

Valindra Stínoplášť opět začala zpívat Arklemu Grítovi a zmizela mezi odumřelými zbytky lesa.

„Doufal jsem, že už v tuto dobu budeš mít obsazené město,“ podotkl Szass Tam.

„Jeho posádku tvoří zocelení válečníci,“ namítla Sylora.

„Proměň je ve vojáky naší zombijské armády,“ poručil arcikostěj a Sylora kývla a uklonila se.

„Hrůzný kruh ti propůjčí moc,“ vysvětlil Szass Tam. „Je dost mocný na to, aby uchvátil, stvořil nebo transformoval.“

„Neodvažovala jsem se cokoli si z něj vzít, protože jsem se bála, abych neoslabila jeho moc,“ vysvětlila Sylora s pohledem sklopeným k zemi.

„Pak si z něj ber jen proto, abys zajistila jeho zesílení,“ řekl Szass Tam. „Zdá se, že pomoc potřebuješ.“

Sylora sebou trhla, ale snažila se nedat najevo žádnou další slabinu. Szass Tam slabiny netoleroval.

„Přebýváte v lese?“

Kývla. „V jeskyních. Občas někde na farmě.“

„Jak kouzelně primitivní. Ach, kdybys už bývala dobyla město…“

Sylořiny oči se všemu navzdory výhružně zaleskly.

Szass Tam se zasmál. „Patříš k mým oblíbeným velitelům,“ řekl. „A to chceš žít v jeskyni?“ Slyšela, jak si chraplavě povzdychl, pak něco vylétlo z kruhu popela.

Sylora sebou opět trhla, poněvadž si myslela, že ji ta věc zasáhne. U nohou jí však přistála jen neškodná větévka, odpadlá ze zčernalého stromu.

Sylora zmateně pohlédla zpátky na Szasse Tama, pak se pomalu sklonila a tu věc sebrala. Jakmile se jí dotkla, nedokázala se ubránit širokému úsměvu, jelikož ucítila spojení s Hrůzným kruhem, a moc onoho podivného žezla jí jasně probleskla myslí: uchvátit, stvořit, transformovat.

„Postav si pevnost!“ zaječel na ni Szass Tam.

„Nechtěla jsem…“

„Znovu už mě nezklam!“ varoval arcikostěj. „Nikdo z vás.“

Ozvalo se zapraskání, pak hlasitá rána a uvnitř Hrůzného kruhu se ostře zablesklo.

A byl pryč. Hrůzný kruh opět nabyl nevýraznou popelavě šedivou barvu.

Syloře Salm se hned dýchalo volněji.

„Co se právě stalo?“ zeptal se zmatený Jestry, když se odvážil přiblížit se k Syloře.

„Valindra nám právě zachránila život,“ odvětila.

„Přesně to udělala,“ zavolala Valindra a oba je tak překvapila. Zdálo se, jako by vyklouzla z nedalekého stromu, stejně dvourozměrná jako stín. Opět přijala hmotnou podobu a zadívala se na ně jasnýma očima a s naprosto příčetným výrazem. „A teď musí Valindra způsobit katastrofu. Ach, jak příjemné to bude!“

Bez dalšího slova, s divokým pohledem a se zlovolným, dokonce škodolibým úsměvem Valindra Stínoplášť odplula.

Sylora těžce polkla.

„Buďto není až tak šílená,“ zašeptal Jestry po velmi, velmi dlouhé odmlce, „anebo je až příliš šílená.“

Herzgo Alegni kráčel toho rána s hlavou vztyčenou, a to výš než za mnoha jiných utrápených dnů. Jeho zvědové se vrátili s vítanými zprávami: prvorozený ve starodávné trpasličí domovině byl zatlačen zpět do díry a horda mocných vodních živlů vířila podél stěn jámy, která tvořila jeho vězení. Plán Sylory Salm selhal. K druhému výbuchu sopky, který by nakrmil Hrůzný kruh, nedojde. Otřesy mu nerozervou půdu pod nohama a nesvrhnou jeho ambice do hluboké černé propasti.

Tiefling byl vyšší než šest stop, nepočítaje zahnuté, jakoby beraní rohy. Zvedl si tuhý límec pláště do deště a odhalil červenou saténovou podšívku. Líbilo se mu, jak ostře rudá barva ladí s odstínem jeho démonických očí i s barvou smrtícího meče, zavěšeného v poutku na opasku na levém boku. Nadmul masivní hruď a roztáhl ještě víc tkanice vesty, aby odhalil mohutné svaly. Nechal si černý plášť sklouznout přes levé rameno dozadu, pak vyšel rázným a sebejistým krokem ze stanu.

Vykročil přes vysoký útes a zůstal stát ve stínech rozložitého dubu. Tam si povšiml skupiny svých stínovských nohsledů. „Kde je Barabus?“ zeptal se. Trojice si vyměnila nejisté a zjevně ustrašené pohledy.

„Běžte a najděte ho!“ poručil Alegni. „Přiveďte mi ho!“

Trojice zakopávala jeden o druhého ve snaze dostat se co nejrychleji pryč, cestou oslovovala další Stínovany, které míjela, a ti rovněž pohlédli na Alegniho a odběhli.

Herzgo Alegni počkal, dokud nebyli všichni z dohledu, pak se nad touhle ukázkou moci zakřenil.

Zakrátko k němu zamířil jediný podřízený, který neběžel splnit každé jeho slovo. Tento drobný černovlasý muž s našedlou pletí se vedle mocného netherilského tieflinga nezdál malý, třebaže byl o dobrou stopu menší než Alegni a zdobilo ho jen málo věcí – pouze přezka na opasku ve tvaru diamantu a zdánlivě obyčejný meč a dýka, každá zbraň u jednoho boku. Stál s jednou paží ohnutou tak, že mu předloktí spočívalo na jílci meče, druhou ruku měl spuštěnou u boku a v prstech protáčel nenakousnuté zelené jablko, které občas vyhodil do vzduchu a zase ho chytil, aniž by na něj pohlédl.

„Zvědové se vrátili z trpasličích síní,“ informoval ho Alegni.

„Já vím. Naši nepřátelé selhali.“

„Mluvil jsi s nimi?“ obořil se na něj Herzgo Alegni a rudé oči se mu zableskly zuřivostí a zklamáním. „Oni mluvili s tebou?“

„Obvykle to dělají,“ odvětil muž přesto.

Barabus Šedý sotva dokázal potlačit úsměv. Těšilo ho vědomí, že Alegni zvědy za podobné porušení etikety krutě potrestá – možná jich dokonce sám bude moct několik zabít. Představa Stínovanů umučených k smrti Barabovi Šedému vůbec nevadila. Právě naopak.

Samozřejmě s nikým nemluvil. K čemu taky? Aby rozluštil tak jednoduchou hádanku, jakou byl nabubřelý netherilský lord? Selhání Sylořiných přisluhovačů nebylo velkým překvapením. V Sylořině věšteckém jezírku viděl její protivníky, a to včetně Drizzta Do’Urdena a Bruenora Válečného kladiva.

Herzgo Alegni několikrát tlumeně zaklel. „Naše chvíle se blíží,“ řekl. „Náš nepřítel je zmatený a byl by ještě víc, kdybys splnil můj rozkaz.“

Barabus neodpověděl, jen se ladně uklonil. Opravdu byl poslán zabít Syloru, měl to udělat a byl by to i udělal, kdyby nespatřil výjev ve věšteckém jezírku, který v něm vyvolal tak velký chaos a probudil hluboko pohřbené emoce, že málem spadl z větve doprostřed Sylořina tábora.

Rychle ten obrázek zapudil, jelikož se nechtěl zabývat jeho důsledky v blízkosti rozzlobeného Herzga Alegniho.

„Možná bych tě měl poslat dokončit práci,“ nadhodil Alegni.

„Přes stráže se už předtím nedalo proniknout a teď bude jejich počet určitě zdvojnásoben.“

„Toho se přece někdo tak lstivý a mocný, jako je Barabus Šedý, nelekne,“ přišla očekávaná uštěpačná odpověď.

Barabus pokrčil rameny. „Raději byste měl sebrat své lidi a zaútočit na Syloru přímo,“ namítl.

„To už mě taky napadlo.“

„Mě taky a určitě i Syloru. Ta čarodějka není žádná hlupačka.“

„Takže si nemyslíš, že nadešel čas zaútočit?“

„Myslím, že zaútočit musí Sylora, a to rychle,“ řekl Barabus. „Byla ochuzena o svoji katastrofu, proto musí co nejrychleji zařídit další.“

Alegni na něj zvědavě pohlédl.

„Slouží Szassu Tamovi, nebo jste mi to aspoň řekl,“ vysvětlil Barabus. „Snaží se dokončit Hrůzný kruh. Slyšel jsem šuškání o tom, že Szass Tam to selhání nenese moc dobře.“

Viditelně zaujatý Herzgo Alegni odkráčel k dubu a obešel jeho tlustý kmen.

„Napadne nás?“ zeptal se, když se opět ocitl tváří v tvář Barabovi.

„Co byste na jejím místě udělal vy?“ opáčil Barabus. „Hrůzný kruh potřebuje nakrmit. Nutně proto musíte způsobit velký masakr. Napadl byste armádu, která na vás už čeká?“

Po Alegniho tváři se rozlil úsměv. „Když má po ruce město plné mužů a žen…“ řekl, když pochopil. „Sylora napadne Letohrad.“

Barabus opět pokrčil rameny.

„Běž a ověř to!“ zaječel Alegni.

Barabus Šedý se usmál a uklonil se. Milerád půjde. Udělal však sotva několik kroků, když se otočil a znovu se na tieflinga zadíval.

„Rádo se stalo,“ podotkl Barabus Šedý.

„Nepoděkoval jsem ti.“

„Jenže znáte moji cenu. Vaše frustrace to prozrazuje. To jako dík stačí.“

Alegni se té představě vysmál a chechtal se ještě víc, když Barabus dodal: „Získám zpátky svoji dýku, můj pane, abych vám mohl ještě lépe sloužit.“

Alegni se zaškaredil.

„Však vy pochopíte,“ slíbil Barabus, zasmál se a odvrátil se.

Veselí malého muže však zmizelo, sotva se ocitl z dohledu Herzga Alegniho. Nenáviděl toho tieflinga víc, než kdy nenáviděl jakoukoli živou či nemrtvou bytost. Jenže Alegni měl ten zatracený meč, který byl na Baraba tak naladěný, že znal každý jeho pohyb ještě předtím, než ho vůbec udělal, proto proti němu nic nezmohl. Ten zákeřný artefakt ho dokonale ovládal a mohl ho snadno i zničit, kdyby si to on nebo jeho pán přáli.

Kdyby šlo jen o smrt, Barabus by Alegniho už dávno přiměl ho zabít a s radostí by vykročil vstříc své prchavé „odměně“. Ten meč, nyní známý prostě jako Dráp, by ho však jen nezabil, jak dobře věděl; udělal by mnohem víc. Vymazal by ho ze světa a navěky by zotročil střípky jeho duše. Nakrmil by se jeho životní silou a jen by díky tomu zesílil.

Anebo by ho zabil a znovu přivedl zpátky, aby ho mohl dál mučit.

Ano, Barabus nenáviděl Alegniho a nenáviděl ten meč s rudou čepelí, ale nejvíce nenáviděl svoji bezmoc a podřízenost. Pouze jednou za mnoho desetiletí svého života poznal Barabus Šedý podobnou bezmoc: v Menzoberranzanu, ve městě drowů. Poté, co z onoho temného místa unikl, si přísahal, že už nikdy nebude takhle sloužit.

Čepel zvaná Spár a netherilští páni, kteří prohlásili meč za svůj, mu tu přísahu upřeli spolu s jeho svobodou.

„Prozatím,“ slíbil si Barabus Šedý, zatímco se toulal Zeleným lesem.

Vzpomněl si na svoji dýku, na zbraň, která byla po většinu života jeho značkou a která vnášela strach do srdcí mocných válečníků i zabijáků od Kalimportu po Luskan i všude mezi nimi. Věděl, že Alegni mu dýku nikdy nevrátí – i když Herzgo Alegni vlastnil Spár, stavěl se k Barabovi Šedému obezřetně a nikdy by mu nenapomohl tím, že by mu svěřil tak mocnou magii. Přesto se bavil představou velkého souboje, ke kterému by došlo, kdyby se mu někdy podařilo tu čepel získat. Využil by ji k tomu, aby z Alegniho vysál životní sílu, i kdyby Spár zatím vysával tu jeho. Věřil, že je silnější, ale i kdyby oba v té bitvě padli, Barabus Šedý by to považoval za velmi příhodný konec.

„Prozatím,“ zopakoval Barabus.

„Sylora neví, že ho mám,“ zašeptala Valindra Stínoplášť a zahihňala se.

Vzala do ruky drahokam ve tvaru lebky, velký asi jako pěst. V očích se jí rozhořely ohně její nemrtvé existence a odrazily se v důlcích očí drahokamu.

„Vzala jsem jí ho,“ vysvětlila Valindra, očividně sama sobě, a znovu se zahihňala.

Lebka byla jejím filaktériem, místem, kam její duše utíkala před křehkostí tlející smrtelné schránky. Kdyby bylo Valindřino tělo zničeno, ukryla by se uvnitř, dokud by si nenašla jiné.

Tento konkrétní drahokam však byl něčím mnohem víc. Byl to starodávný artefakt, jeden ze dvou, a sloužil jako velký nositel magické moci. Arklem Grít – Valindřin milovaný Grít! – obýval ten druhý, i když Valindra netušila, kam se druhý drahokam a s ním i Grít poděli.

Snažila se zjistit, kde je mu konec – proto se odvážila artefakt Syloře vůbec ukrást. Zahleděla se do filaktéria, přenesla svůj zrak jinam, do nevědomí mezi zeměmi živých a mrtvých, a pátrala po Grítovi. Našla však někoho jiného, mocného nemrtvého ducha, který nedávno přišel o tělo. Duch rychle prchl, pryč ze sféry bytí, aby dosáhl zasloužené odměny nebo trestu, jenže Valindra se ještě rychleji skrze drahokam natáhla, vyděšeného ducha uchopila a nabídla mu domov, ukotvení, filaktérium.

„Ukaž se, příteli,“ požádala Valindra a promnula drahokam v rukách. „Ukaž se, potřebuji tě. Já vím, já vím – Gríte, Gríte! – že nemůžeš opustit drahokam na moc dlouho, ale myslím, že to i tak postačí!“

Nic se nestalo.

„Ukaž se, jinak půjdu dovnitř a najdu si tě,“ varovala kostějka a její hlas zněl náhle ponuře.

Oční důlky drahokamu zaplály rudými ohni a z úst lebky vyvanul studený vítr.

Duch, který se třpytil ve vzduchu před Valindrou, byl ubohý, vyděšený a plný zuřivosti – bezmocné zuřivosti, poněvadž byl nehmotná bytost, záštiplný, bezmocný šepot hněvu.

„Korvine Dor’crae!“ zachechtala se Valindra potměšile. „Ach, musíš mi pomoct!“

Proč bych měl? odpověděl přízračný upír ve Valindřiných myšlenkách.

„Protože pokud to uděláš, obdaruji tě větší mocí drahokamu,“ lákala Valindra. „A ty ji můžeš využít k tomu, abys někoho posedl, ukradl si tělo a dal své… energii hmotnou podobu.“

Duch upíra neodpověděl slovy, Valindra však cítila jeho dychtivost, jeho zoufalství. Poznala, že Dor’crae viděl svoji spravedlivou odměnu a udělá cokoli, aby se konečnému osudu vyhnul.

„Jsi mýma očima ve větru,“ vysvětlila Valindra. „Szass Tam ode mě žádá kataklyzma a já mu ho musím dát. Vrať se zpátky do Gauntlgrymu a přines mi zprávy o prvorozeném.“

Je to dlouhá cesta. Já nemám moc času.

„Cestuješ jako vítr,“ řekla Valindra se smíchem. „Běž! A vrať se! A pak mi zjistíš víc. Musím vědět víc! Gríte! Gríte! Ach, já byla tak zlá holka! Musíme způsobit masakr, velký masakr! Musím vědět víc o lidech okolo sebe, abych mohla zařídit kataklyzma, a ty jsi mýma očima.“

Prudce zmlkla a zvědavě se zadívala na lebku. Pak se rozhlédla. Několik okamžiků jí trvalo, než si uvědomila, že Dor’crae už je pryč.

Dobře, pomyslela si.

„Co to znamená?“ zeptal se Jestry Sylory v soukromí, necelý desetiden po jejich setkání se Szassem Tamem. Opodál stála skupina Ashmadai a vedla vlastní rozhovory o jejich misi.

„Valindra se snaží potěšit Szasse Tama, a my jí umožníme najít způsob, jak to udělat.“

„Proč byste věřila té šílené kostějce?“ odvětil Jestry a vrtěl hlavou, jako by ho už pouhá zmínka o Valindře Stínoplášti znechucovala.

„Zapomněl jsi na návštěvu Szasse Tama?“ dostal uštěpačnou odpověď.

„Ne, ale…“

„A že Valindra obrátila jeho nevoli od nás k sobě?“

„Věříte, že to udělala kvůli nám?“ zeptal se Jestry.

Sylora se zatvářila zmateně, jako by odpověď byla nasnadě.

„Podle mě je Valindra prostě šílená,“ odvětil Jestry.

Na okamžik to vypadalo, že ho Sylora skolí bleskem nebo jiným mocným kouzlem.

Jestry těžce polkl. Uvědomil si, že se chová dost drze. Jak se opovažuje takto s ní hovořit?

Rychle se však uvolnila a kývla. Jestry si oddychl. Sylora si ho musí vážit jako svého upřímného rádce, když mu dovoluje mluvit podobně otevřeně.

„Nechápe, jak nebezpečné je přiznat selhání arcikostěji.“ Nemohl si pomoct a zvýšil hlas, když si však uvědomil, co dělá, zase ho ztišil. „Blábolila, mluvila z cesty.“

„Ne,“ odvětila Sylora důrazně. „Nepodceňuj Valindru Stínoplášť, je to nebezpečné.“

„Podceňovat? Já se té zrůdy děsím!“ Opět zvýšil hlas a několik Ashmadai pohlédlo jejich směrem, poté se zase moudře vrátilo k vlastním debatám.

„Podceňuješ moc její mysli,“ vysvětlila Sylora. „Přežila nechtěnou proměnu v kostěje a také Mor kouzel, a to není žádná maličkost. Dlouze jsem s ní mluvila o prvních dnech po pádu Arklema Gríta. Ano, zešílela, drowský psionik jí ale pomohl navrátit rozum.“

„Blábolí, zpívá, chová se… nevhodně,“ namítal Jestry.

„Popouští svému šílenství uzdu. Vždycky mu dá volný průchod, vypořádá se s ním a pak se u ní opět projeví připomínka reality. Vědomě nás zachránila před Szassem Tamem.“

„Proč?“ zajímal se.

„Protože dobře ví, že ještě není schopna velet Ashmadai v Zeleném lese ani dokončit Hrůzný kruh. Valindra mě potřebuje, jinak zklame Szasse Tama mnohem víc než v Gauntlgrymu.“

„A až vás potřebovat nebude?“

„S radostí akceptuji své vítězství pro Szasse Tama, vrátím se do Thaye a Valindře přenechám místo velitelky na Mečovém pobřeží.“

„Zničí vás,“ naléhal Jestry, jenže Sylora zavrtěla hlavou a tvářila se naprosto sebejistě.

„Dlouze jsem s Valindrou mluvila,“ zopakovala vážně. „A studovala jsem minulost Valindry Stínopláště, dříve paní slavné Věže mystických věd. Už zaživa byla mocná a jako nemrtvá se stane ještě mocnější, až se její mysl uzdraví.“

Jestry ustoupil a opatrně si Syloru změřil. „Vidíte v ní prostředek k dosažení nesmrtelnosti,“ prohlásil náhle, ale hned zadržel dech, neboť se zjevně obával, že zašel příliš daleko.

Ale Sylora se zakřenila. „Tobě je sotva dvacet a já už se blížím střednímu věku,“ vysvětlila čarodějka. „Jednoho dne pochopíš. Teď běž.“ Ukázala na pěšinu vedoucí tunelem z tmavých stromů rostoucích po stranách, jejich větve totiž byly tak pevně propletené, že nepropouštěly ani měsíční svit.

„Chystáte se vyvolat ďábly,“ pravil Jestry. „Rád bych byl svědkem vašeho slavného spojení s Devíti pekly.“

„Dnes žádné vyvolávání,“ ujistila ho. S významným úšklebkem pohlédla do strany a kývla, načež kostějka Valindra vyplula ze stínů s Asmodeovým žezlem v ruce.

„Prostřednictvím magie, kterou neznám – možná skrze pouto, jež má žezlo s Devíti pekly, možná skrze drahokam, který jsem jí dovolila vzít z mého stanu – vycítila Valindra něco nezvyklého na okraji Letohradu,“ oznámila Sylora Jestrymu a skupině Ashmadai stojící v pozoru u tunelu ze stromů. „Doprovodíte ji, kam bude chtít. Uděláte všechno, co bude chtít!“ Mocně zvýšila hlas, takže hrozba v něm byla až příliš zřejmá. Očima dokořán si změřila jednotlivé členy družiny.

„Ty ale ne,“ pošeptala Jestrymu koutkem úst. „Ty jsi mýma očima a ušima, ničím víc, ať už bude chtít Valindra cokoli. Po tobě chci jen to, aby ses vrátil zpátky s podrobným hlášením o všem, co se dnes v noci stane.“ Udělala krok vzad a otočila se k němu, takže se ocitl mezi ní a zbylými Ashmadai. „Byla bych nerada, kdyby mého milence zabila kostějka a on znovu povstal strašlivý a studený a zcela nevyhovující mým potřebám.“

Jestry sotva dokázal dýchat. Její milenec? Mohla to být pravda? Skutečně mu konečně nabídla to, po čem nejvíce toužil ode dne, kdy Szass Tam podřídil válečnou družinu Ashmadai jejímu velení?

Sylora se po něm pouze jednou ohlédla. „Nezklamej mě,“ zašeptala hrdelním hlasem. „Ty a já si získáme velkou slávu. A zažijeme velkou rozkoš.“

V tu chvíli zkřížila cestu Valindře, která šla kolem, tiše se hihňala a mumlala si pro sebe něco, co rozrušený Jestry nechápal – a každopádně jí stejně nevěnoval pozornost. Jen tam stál, když Valindra proplula i kolem něj a řekla mu: „Grít, Grít, jdeme!“

Nedokázal však odtrhnout oči od nádherné Sylory Salm. Vysoký, tuhý límec černých šatů jí dokonale rámoval holou hlavu a její hladká, smetanově bílá pleť se v měsíčním svitu třpytila. Její hlava připadala Jestrymu jako dokonalá perla na podstavci z límce a byl jí tak uchvácen, že trvalo mnoho úderů srdce, než přesunul oči dolů po krásných křivkách její postavy až k dlouhému rozparku šatů. Tam opět uvízly a srdce mu poskočilo při každém záblesku bílé kůže, který zachytil měsíční svit při její svůdné chůzi.

Její milenec, škádlila ho.

Její milenec.

Musel uspět, musel tuto nebezpečnou noc přežít. Jestry se zhluboka nadechl, uklidnil se a našel v sobě sebeovládání vyžadované od Ashmadai. Dokonce se mu podařilo odtrhnout oči od odcházející Sylory a otočit se… jen aby zjistil, že Valindra a ostatní se už vydali na cestu.

Vyrazil vpřed, udělal však sotva krok a opět se musel ohlédnout po ženě, po níž tolik toužil.

Už ji však neviděl, neboť splynula s nocí.

Jestry Ralevin si připomněl, kdo je, a také všechna nebezpečí, která ho obklopovala – hrozby pro něj i pro jeho milovanou Syloru Salm. Čelili Szassu Tamovi a sotva unikli arcikostějovu vražednému hněvu.

Museli začít vítězit. Sylora potřebovala masakr, aby mohla nakrmit Hrůzný kruh. Jestry ho pro ni bude muset zařídit.

Pro ně.

Rozběhl se tmavým stromovým tunelem za světlem pochodní v dálce.

Syloře Salm se ulevilo, když konečně osaměla. Ze záhybu pláště vytáhla zvláštní žezlo z černého dřeva a podržela si ho před jiskřícíma očima.

Cítila energii uvnitř, cítila, jak vibruje mocí. Představovalo spojení s Hrůzným kruhem, temné žezlo pro temnou královnu.

Ohlédla se po jeskynním komplexu, který ona a Ashmadai nazývali domovem, a v mysli jí vytanul obraz. Nalevo od jeskyně, za hromadou kamení, stál malý suchý strom, zkroucený kmen s jedinou ulomenou větví trčící vpřed, který vypadal, jako by u vchodu do jeskyně stál na stráži.

Sylora vyšplhala nahoru na kameny a postavila se vedle mrtvého stromu. Poklepala dřevěným žezlem na tmavý kmen a zalapala po dechu, když skrz ni protekla energie. Prsty ji zašimraly a z žezla bafnul oblak popela, který zahalil mrtvý strom černí.

Země se prudce otřásla a na druhé straně kopečku se odlomil balvan a skutálel se dolů.

Sylora se nechápavě rozhlédla.

Země se znovu otřásla a na druhé straně kopečku se odlomil další balvan a také se skutálel dolů.

Země se znovu otřásla. A mrtvý strom začal růst.

Čarodějka couvla a div že nezakopla a neupadla.

Strom se rozšiřoval a s hlasitým vrzáním začal šplhat vzhůru, deset, dvacet, třicet stop. Kopec duněl na protest a kamení se valilo. Z jeskyně se ozval křik a ven vyklopýtal Ashmadai a kašlal, celý pokrytý vrstvou hlíny.

„Lady Syloro!“ zvolal.

Stála před věží z popela, před věží, která se velmi podobala mrtvému stromu. Vysoko nad mýtinou, pod tím, co dříve bývalo pahýlem větve, se vytvořil otvor, čímž vznikl krytý balkón.

Ashmadai na ni znovu zavolal, Sylora mu však nevěnovala pozornost. Pozpátku sestoupila dolů z kopce, aniž by odtrhla pohled od věže z popela. Žezlo v její ruce si žádalo víc.

A tak Sylora, uchvácená mocí, poslechla. Poodstoupila asi padesát kroků od jeskyně a hrotem žezla, svým spojením s dychtivou magií Hrůzného kruhu, vyryla do země čáru. Ve chvíli, kdy dokončila první část půlkruhu a přesunula se na druhou stranu kamenitého kopce, už na počátku čáry z hlíny prýštila láva, jak Hrůzný kruh sáhl hluboko do země pro zbytkovou moc kataklyzmatu, starého desítky let.

Sylora nechala v půdě deset stop širokou mezeru a pustila se do druhé poloviny svého díla, a když křivku dokončila, ze země už se začala drát první zeď. Roztavený kámen kypěl a odpadával, jak hradba šplhala do výšky deseti stop a dál.

Sylora se hihňala jako dítě a rozesmála se ještě víc, když na ni fanatik znovu zavolal a dožadoval se vysvětlení.

Odpovědi se mu dostalo postupně. Když Sylora Salm dokončila hradbu, vytvořila úzký kanál vedoucí ven mezerou, balvany proměnila v menší budovy a ze dvou mrtvých stromů učinila menší strážní věže tyčící se nad zdí.

Z nedalekého lesa se přihnali další fanatici, všichni rozčarovaně přihlíželi, někteří padali na kolena a modlili se ke svému ďábelskému bohu, jiní pospíchali dovnitř za Sylorou, aby jí kladli znovu a znovu stejné otázky.

Ona jim však nedala žádné vysvětlení a zmizela uvnitř jeskyně.

O chvíli později se znovu objevila, vysoko na věži, v otvoru pod pahýlem větve – na svém balkóně.

„Má paní?“ otázal se znovu první Ashmadai.

V hlase měl hlubokou úctu. Ve všech tvářích, obrácených vzhůru, se zračil úžas.

Syloře se to líbilo.

„Pohleďte na Popelov,“ oznámila jim jméno, které jí právě vytanulo na mysli. „Dokončete ho!“

Opět zmizela uvnitř věže a fanatici se zmateně rozhlédli.

„Dvoukřídlou bránu do vchodu!“ navrhl jeden.

„A střechu!“ přidal se další, a tak se dali do práce.

Uvnitř věže, podobné stromu, která měla tři podlaží a točité schodiště, se Sylora Salm pohodlně usadila a poslouchala, jak pracují. Celé jedno desetiletí žila čarodějka v lese, v jeskyni nebo v opuštěných domech.

Nyní už chápala – Szass Tam jí to objasnil. Od chvíle, co přišla do Zeleného lesa, což bylo před více než deseti lety, považovala čas tady jen za další krok něčemu jinému, většímu. To byla chyba. Nyní jí Hrůzný kruh ukázal, jak chybně jednala, a donutil ji ujmout se jak mise, tak tohoto místa, a brzy i celého Letohradu.

2 PROTOŽE TO MUSEL VĚDĚT

Drizzt a Dahlia se vydali od Vytrvalého Přístavu po pobřežní silnici na sever. Andahar je svým vyrovnaným, hbitým krokem nesl k Luskanu a jeho rychlost a výdrž byly dvakrát vyšší než u běžného koně, třebaže nesl dva jezdce. Měli už před sebou pouze jediný den cesty, když Drizzt překvapil Dahlii tím, že svedl jednorožce z trasy a zamířil boční pěšinou na západ.

Dahlia ho pleskla do ramene, a když se otočil, tázavě na něj pohlédla.

„Radši to vezmu jinou branou,“ vysvětlil drow.

„Jinou? Všechny tři jsou stejné,“ protestovala elfka.

„Není to tak dlouho, co jsem tady ve městě byl. Stráže…“

„Se neustále mění a navíc můžou hlídkovat u kterékoli brány,“ namítla Dahlia. „V Luskanu jsi nebyl celé desetidny, v přístavu už pravděpodobně kotví úplně jiné lodě, a to znamená, že většina strážců sloužících vrchním kapitánům se už stačila vystřídat mezi lodí a dokem a dokem a lodí. Opravdu záleží na tom, kterou branou pojedeme?“

Drizzt neodpověděl, jen se nahrbil, předklonil se a pobídl Andahara k větší rychlosti.

Dahlia se začala znovu hádat, když však spatřila kopcovitou farmářskou krajinu, rozprostírající se před nimi, rozmyslela si to. S ohledem na jejich zážitek na jih od Vytrvalého Přístavu a na to, co věděla o Drizztu Do’Urdenovi, uměla uhádnout, proč cítí potřebu podívat se do vnitrozemí a prohlédnout si farmářskou oblast, než vstoupí do města.

Dokonce i zdálky bylo vidět, že většina polí je zarostlá plevelem a vysokou travou a někdy i stromy. Ty mladé bujely na mnoha místech a na jednom poli se dokonce objevil hájek, který tam musel růst už několik desetiletí.

Když Drizzt a Dahlia vyjeli na vysoký hřeben, na dohled se objevil omšelý farmářský dům a stodola a konečně i obdělané políčko, jež však nemělo zdaleka ani jeden akr. Vypadalo to spíše na zahradu než na pole.

Drizzt zastavil Andahara a chvíli se rozhlížel po rozlehlém území před sebou. Nakonec kopnutím pobídl jednorožce do klusu a rozjel se podél zbytků rozlámaného plotu.

„Podívej,“ řekla Dahlia a ukázala někam za něj, za vysokou trávu a k zahradě, na dvě děti. Ve stejnou chvíli děti spatřily je, rozdělily se a prchly do husté trávy. Třetí dítě, nejmladší, se na chviličku objevilo u stodoly, vzápětí však zalezlo do tmy pod nízkou verandou u vrat.

„Návštěvy zrovna vřele nevítají,“ podotkl Drizzt.

„Divíš se jim?“ odvětila Dahlia. „Většina lidí, která tudy projíždí, je určitě velmi milá a ráda by pomohla se sklizní, když už ne se sázením,“ dodala uštěpačně.

Drizzt nutil Andahara jít pomalu, aby nepůsobili jako hrozba. Myšlenkou požádal magického jednorožce, aby rozezvučel zvonečky na postrojích, takže se při každém kroku vzduchem neslo sladké, melodické cinkání.

„Chceš je vylákat ven veselou písničkou?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt zahnul s jednorožcem do díry ve zchátralém plotě a zamířil k rozpadající se verandě. Oba jezdci párkrát zahlédli po straně pohyb – zvlnění trávy a na krátkou chviličku i kštici malého chlapce.

Jenže drow na nic z toho nereagoval. Udržoval svého oře v rovnoměrném kroku, zvonky nechával melodicky cinkat a hleděl přímo vpřed.

U verandy sesedl a nedbale přehodil uzdu přes jednorožcovu silnou šíji. Nabídl ruku Dahlii, ta však sesedla na opačnou stranu, a to saltem vzad, a dopadla na nohy vedle Andahara.

„No jistě,“ zašeptal drow a nechal ruku klesnout. Zaváhal, rozhlédl se kolem, všiml si pohybu v trávě opodál a nakonec se zadíval do očí dítěti schovanému pod vraty do stodoly. Krátce se na něj usmál, pak se odvrátil a vystoupal po schodech na verandu. Sundal si černou koženou rukavici a zaklepal na dveře.

„Nepřijdou otevřít, i kdyby byli doma,“ varovala ho Dahlia, když stanula vedle něj. „Pokud tu vůbec někdo bydlí.“

„Zahrada je ubohá, ale někdo o ni pečuje,“ odvětil Drizzt. „A jsou tu domácí zvířata.“ Ukázal na kurník u stodoly, kolem kterého se procházelo několik vyzáblých slepic a zobalo do hlíny.

„Můžou bydlet někde opodál a jen sem chodit sklízet,“ opáčila Dahlia. „A z bezpečí nakukovat, když na dveře zaklepou cizinci.“

„Nechali by jim napospas své děti?“

Dahlia pokrčila rameny. Ze své dlouhé a hořké zkušenosti věděla, že zoufalí lidé jsou schopni mnoha věcí, a to i pokud jde o bezpečí jejich dětí.

Elfka zavřela oči a bojovala se vzpomínkou. Opět stála na útesu, kdysi dávno, v náruči držela dítě…

„Nikdo na tvé klepání nereaguje,“ řekla naléhavým hlasem. „Zmizme odsud.“

Jenže Drizzt namísto toho strčil do dveří a vešel dovnitř.

Byl to docela velký dům, měl několik místností a dokonce i schodiště do podkroví. Kdysi to býval ucházející příbytek, podlahu totiž netvořila hlína, nýbrž široká dubová prkna, která pod jejich kroky vrzala. V krbu leželo napůl spálené poleno a na pultu naproti malému stolku stál kovový kotlík. Vypadalo to tu sice prachbídně, někdo tu ale rozhodně bydlel.

„Zdravím,“ zavolal Drizzt tiše a šel dál, od dveří ke dveřím. „Přijeli jsme z jihu a nejsme nepřáteli dobrých farmářů z Luskanu.“

Žádná odpověď.

„Pojďme odsud,“ naléhala Dahlia, Drizzt však zvedl ruku a naklonil hlavu na stranu. Dahlia ho následovala do bočního pokoje. Vrzající podlaha je určitě prozradila, jakmile ale vešli do pokoje, zůstali stát a poslouchali.

Uslyšeli malé, tichounké nadechnutí, jako by dítě bojovalo s nutkáním křičet hrůzou.

Drizzt se najednou pohnul, sehnul se a odtáhl stranou nuzné lůžko, vlastně jen hromádku sena a přikrývku. Rychle přejel prsty po podlaze a prozkoumal škvíry a pukliny v dřevě, pak vsunul prsty do jedné mezery a otevřel tajný poklop.

Následně se však ještě prudčeji narovnal a zaklonil, neboť se ozvalo cvaknutí kuše a z díry vylétl šíp, který jen o vlásek minul jeho bradu a zabodl se do stropu nad ním. Drizzt se bez zaváhání předklonil, sáhl dolů, vytrhl chatrnou kuši z rukou střelce, opět se natáhl dovnitř a chytil za límec malého chlapce. Děsivě prudce a rychle vytáhl umouněného kluka i s kuší z díry a postavil ho na podlahu před sebou.

„Střílíš zbrkle,“ pokáral ho.

Chlapec, kterému nemohlo být víc než deset nebo jedenáct let, civěl na exotického drowa s očima dokořán a povislou čelistí, s úžasem si prohlížel jeho bílou mitrilovou košili, přívěsek ve tvaru jednorožce na jeho krku a hrušky krásných zbraní, z nichž jedna byla z černého adamantinu posázeného drahokamy a vytvarovaného do podoby hlavy a tlamy lovící kočky, druhá byla ze stříbra, ozdobená jediným modrým safírem vybroušeným do tvaru hvězdy. A ještě víc vykulil oči, když je obrátil k drowově elfské společnici s jejím exotickým účesem a úchvatným tetováním. Zalapal po dechu, a kdyby ho Drizzt rychle nestrhl stranou, zapadl by zpátky do díry.

„Neubližujte mu!“ ozval se z úkrytu ženský hlas. „Ach, prosím, dobrý pane… ehm, dobrý elfe, neubližujte mému chlapci!“

„Proč bych něco takového dělal, dobrá ženo?“ odvětil Drizzt klidně.

„Protože ona nic jiného nezná, ty naivní hlupáku,“ prohlásila Dahlia za ním. Prošla kolem Drizzta a nabídla ruku ženě a dalšímu dítěti, holčičce. Starší žena zaváhala a holčička ucukla.

„Chytněte mě za ruku a polezte ven, jinak naplním tu díru senem a hodím dolů pochodeň,“ varovala Dahlia.

Drizzt si nebyl jistý, jestli Dahlia blafuje nebo ne. Napadlo ho, že by Dahlii odstrčil stranou a ženu v úkrytu uklidnil, nakonec to však neudělal. Ne poprvé a rozhodně ne naposledy Drizzta jeho nová společnice zmátla a podivně zaujala.

Ať už to bylo blafování nebo upřímně míněná hrozba, Dahliina slova zafungovala a elfka vytáhla ženu překvapivou silou ven z úkrytu.

Žena nebyla tak stará, jak vypadala kvůli ucouraným, řídnoucím vlasům, unaveným očím a povadlé pleti. Drizzta napadlo, že kdyby žila mezi aristokraty v Hlubině nebo v jiném městě, mohla být docela přitažlivá. O lesk mládí ji připravil život, ne věk, protože jí mohlo být jen něco málo přes třicet.

„Ty děti tam venku jsou taky vaše?“ zeptala se Dahlia s trochou něhy v hlase.

Žena se na ni nedůvěřivě zadívala.

„Nejsme tu, abychom vám nebo vašim dětem ublížili nebo vás okradli, slibuji,“ řekl Drizzt. „Vlastně právě naopak.“ Začal se natahovat po malém měšci u opasku, ale Dahlia ho chytila za ruku, a když na ni pohlédl, zamračila se a zavrtěla hlavou.

Drizzt nechápal, z Dahliina výrazu však poznal, že mu nebrání v milosrdném skutku ze sobeckých důvodů, proto se zdržel zpátky.

„Váš manžel je…?“ zeptala se Dahlia.

Žena si odfrkla, odvrátila se a krátce zavrtěla hlavou. Nic víc říkat nemusela, aby Drizzt s Dahlií pochopili, že je asi dávno mrtvý, pravděpodobně zavražděný.

„Pět dětí,“ řekla Dahlia posměšně. Vzala ženu za ruku, zvedla ji a obrátila ji tak, aby Drizzt jasně viděl hrubé mozoly, ulámané nehty a zažranou špínu.

Zahanbená žena se jí vysmekla. Dahlia se zasmála, potřásla hlavou a vykročila zpět k vratkým dveřím farmy.

„Doufám, že některé z vašich dětí jsou dost staré na to, aby vám pomohly,“ řekl Drizzt a snažil se nasadit lepší výraz. Přísně se na Dahlii zamračil. Ta se jen ušklíbla.

„Uživíme se,“ odvětila žena. Narovnala ramena a zhluboka se nadechla. „Co chcete?“

„Nic,“ odpověděl Drizzt. „Viděli jsme zahradu a…“

„Takže chcete naše jídlo? Utrhli byste ho od úst dětem?“

„Ne, ne,“ ujistil ji Drizzt. „My… já byl překvapený, že tady vůbec někdo žije, to je všechno. Jsme na cestě do Luskanu a já byl zvědavý, v jakém stavu se nachází zdejší farmy.“

„Farmy,“ odfrkla si žena. „Tady žádné farmy nejsou.“

„Znáte farmáře jménem Stuyles?“ zeptala se Dahlia ode dveří.

„Znala jsem někoho jménem Stuyles. Několik lidí.“

„Ach, prosím, mohla byste nám říct, co se s nimi stalo?“

Drizzt střelil po Dahlii dalším rozzlobeným pohledem. Otočil se zpátky právě včas, aby viděl ženu pokrčit rameny. „Ti, kdo mohli, odešli,“ odvětila. „Někteří se určitě přidali k pirátům. Někteří skončili na konci čepelí. Jiní zamířili do cizích zemí, ať už je tam čekal dobrý či špatný osud.“

„A kolik lidí zůstalo?“ zajímala se Dahlia. „Kolik lidí jako vy, kteří žijí z plodů země a doufají, že jim zahrady nevyplundrují lupiči nebo vojáci – nebo goblini a divoká zvířata – aby je v noci nebudilo kručení v žaludku?“

Žena se zahanbeně odvrátila a neodpověděla.

„Necháme je být,“ řekla Dahlia Drizztovi. „Máme před sebou dlouhou cestu a tyhle nesmysly mě začínají nudit.“

Drizzt nevěděl, kam se obrátit. Cítil se tak ztracený, jako už hodně, hodně dlouho ne. Svět, dokonce i okolí vždy divokého Luskanu, se propadl do takové mizérie, že to otřáslo hlubokou vírou a optimismem, jimiž se nechal vést víc než sto let.

A zdánlivě tu nebylo nic, co by s tím mohl udělat, což ho trápilo a děsilo nejvíce.

Zatímco tam zamyšleně stál, Dahlia ho hrubě popadla za ruku a začala ho vléct ke dveřím. Když odcházeli, žena za nimi zakřičela: „Neukradněte mi melouny!“

„I kdybychom to udělali, vy byste proti tomu nic nezmohli,“ odsekla Dahlia.

Venku ale Dahlia nezamířila do zahrady, nýbrž rovnou k Andaharovi a jen zběžně přitom pohlédla na tři děti, které se – špatně – schovávaly opodál a civěly na nádherného jednorožce.

„Musela jsi s ní mluvit takovým způsobem?“ zeptal se Drizzt, když se vyhoupl na Andaharův silný hřbet.

„Mluvila jsem s tebou,“ opáčila Dahlia. „Ona je mi ukradená.“

„Možná to je tvůj problém,“ namítl Drizzt.

„Spíše tvoje bláhovost,“ řekla Dahlia.

Z farmy a pryč po silnici odjeli v tichosti, Drizzt dokonce umlčel i magické zvonky, aby nezpívaly svoji sladkou píseň, protože se sem nehodila, hudba tu nedávala naději ani radost, spíše se této rozvrácené zemi vysmívala.

Za každou zatáčkou objevovali další a další farmy a žádná nebyla v lepším stavu než ta, kterou právě opustili. Z většiny domů a stodol zbyly jen vypálené skořápky a po nejednom příbytku uprostřed moře zarostlých, zničených polí zůstaly jen ohořelé trámy a kamení osamělého, opuštěného krbu.

„Nemůže to být dům farmáře Stuylese?“ posmívala se Dahlia u jedné ruiny.

Drizzt ji ignoroval. Na jedné straně se na Dahlii zlobil, na druhé straně se obával, že může mít pravdu. Nemohl najít žádný logický argument, kterým by mohl vyvrátit její nezadržitelný cynismus. To vše ho samozřejmě zavedlo zpátky k farmáři Stuylesovi a jeho družině „lapků“. Mohl popřít jejich argumenty? Přímo před ním nyní ležela obnažená pravda: když Luskan přestal předstírat civilizovanost, okolní farmářská krajina, na kterou přestala dohlížet organizovaná domobrana, padla za oběť banditům nebo dokonce přisluhovačům nové moci ve Městě plachet. Všechno, co muži a ženy v potu tváře vybudovali, všechno, co vybudovali jejich rodiče a prarodiče a generace před nimi, bylo rozkradeno. Představa, že se mohli jednoduše sbalit a odstěhovat v nově zdivočelých říších Faerûnu, se zdála absurdní.

Tak co měli dělat? Spolehnout se na velkorysost vrchních kapitánů v Luskanu? Na vyslance Bregan D’aerthe? Na pány Hlubiny?

Je to opravdu zločin, když hladový muž ukradne jídlo a mrznoucí muž šaty, když strádající nemá zastání v zákoně?

Drizzt byl rád, že Stuylese a jeho družinu nepotrestal, a každá další zpustlá farma, kterou minuli, ho v jeho rozhodnutí jen utvrdila. Pravda však sotva zmírnila bolest, kterou tak ponurá realita idealistickému, optimistickému temnému elfovi způsobila.

Nakonec se na dohled objevily hradby Luskanu. Drizzt zastavil Andahara a sklouzl z něj dolů. Když ho Dahlia napodobila, drow jednorožce propustil a ten za dunění kopyt vyrazil pryč a s každým krokem se zmenšil o polovinu, až nakonec zmizel docela.

„Proč jsi mě zastavila?“ zeptal se Drizzt.

Dahlia na něj nechápavě pohlédla, proto poklepal na váček.

„Myslel sis, že farmářku zachráníš několika zlaťáky,“ řekla Dahlia.

„Že jí pomůžu, ne že ji zachráním.“

„Chceš říct, zatratíš ji.“

„Co tím myslíš?“

„Co by jakéhokoli kupce napadlo, kdyby se ubohá farmářka nebo některé ze špinavých dětí objevilo na trhu se zlatem?“ zeptala se Dahlia.

„Mohl jsem jí dát stříbro nebo dokonce měďáky,“ namítl drow.

„To je jedno. Kdyby se ukázalo, že má peníze, všichni zloději v okolí by nabyli přesvědčení, že stojí za to ji okrást. Země je plná zlodějů a ještě horší sebranky. Jsi tak zaslepený svojí věčnou vírou v dobro, že nevidíš ani tak prostou pravdu?“

„Takže ty jsi moje učitelka?“

„Když to potřebuješ…“ zavtipkovala.

„A moje strážkyně a spasitelka?“

„To sotva! S ohledem na povahu mých lekcí jsem popravdě možná něco přesně opačného. Jsem démon, který ti chce ukázat cestu… k zábavě.“

Drizzt potřásl hlavou a vykročil po silnici směrem k Luskanu. Dahliino špičkování ho moc nepobavilo.

„Pokud jsi jí chtěl pomoct, mohl jsi jí ulovit králíka nebo jelena,“ řekla elfka. „Anebo třeba prostě nasbírat dříví na otop.“

„A ty jsi to věděla, a přesto jsi tam na farmě nic neřekla, i když jsme mohli vykonat dobro.“

„Pleteš si mě s někým, koho to zajímá.“

Drizzt se k ní zprudka otočil a zdálo se, že každou chvíli vybuchne.

„Drizzt Do’Urden, který zachraňuje jednoho farmáře po druhém.“ Dahlia plivla Drizztovi k nohám, pak o kousek ustoupila a vzala do ruky hůl, jako by ho vyzývala k útoku.

Jenže Drizzt uvízl příliš hluboko ve zmatcích toho dne a ve stínech světa. S bezmocným odfrknutím znovu vykročil k Městu plachet. Dahlia ho během několika kroků dohonila.

„Najdeme způsob, náš vlastní způsob,“ řekla.

„Jak pomoct?“

„Přinejmenším jak se zabavit. A zvaž jedno: až ucítím, jak pod tíhou mé hole praská lebka Sylory Salm, bude svět hned světlejším a lepším místem.“ Začala se křenit, Drizzt však jen zavrtěl hlavou.

„Světlo přijde dřív,“ slíbil. „Protože Sylora padne mými čepelemi, ještě než ty stačíš udeřit.“

„Výzva?“

Tentokrát se drow usmál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letohrad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.