Věra Fojtová

ZRÁDNÁ FRANKOVKA

Vinařiská krimi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7390-4

Frankovka je víno tmavě rubínové barvy.

Má širší vůni typickou pro červená vína.

Mladá vína jsou tvrdá, ale plné chuti.

Víno vyzrává do bohaté šíře.

Je vhodné do archivu a má příjemnou drsnost.

(Encyklopedie českého a moravského vína)

Kdykoli piji víno, starosti usínají?

Byla noc. Jedna z těch dlouhých nocí druhé poloviny měsíce listopadu, kdy jiskřivé nebe tiskne pod sebe k zemi chlad, často až k bodu mrazu, a světlo se jen pomalu posouvá do dne, aby v nížinách teprve k poledni zvedlo dusivou inverzi a podzimní slunce tak mohlo prozářit holé větve se zbytky už zčernalého listí. Stromy pak připomínaly děravé, prohořelé lampiony.

Ale teď bylo k ránu ještě daleko.

On spal. Byla přece noc a všichni slušní lidé, jejichž svědomí je čisté a tělo unavené smysluplnou a poctivou prací, spali spánkem spravedlivých, aby mohli zčerstva ráno – hupky hupky zvesela a plni optimismu – vyskočit rovnýma nohama přímo do nového dne.

Jeho spánek však takový nebyl. Jeho spánek nebyl spravedlivý, uklidňující a odpočinkový. Nemohl být. A ačkoli jeho svědomí nebylo obtíženo hroznem viny, nebyl ani znaven prací. Tedy alespoň dočasně.

Hůř, byl opilý červeným vínem, loňskou frankovkou. Ta letošní v mnoha případech teprve ležela na stopkách, aby se náležitě uvolnila svíravá trpkost třísloviny, která je pro červené charakteristická a nezbytná.

Vlastně nebylo důležité, jakým druhem si opici přivodil, neboť kdykoli to člověk s pitím vína přežene a neudrží si určitou přijatelnou hladinu, nepovznese se, ale padne. A tak byl jeho spánek těžký a tupý, podobný ponoru pod hladinu kalné a páchnoucí vody.

Víno není vinno, že se lidi opíjejí, brachu, řekli naši moudří předkové už před mnoha sty lety.

Buď jejich moudrost neznal, anebo jí nedbal. Ať už tak či tak, proto teď ležel přes postel polooblečený, s ústy ochable otevřenými ležel na zádech, jako by ho někdo odhodil, či pohodil, nebo v nerovné potyčce povalil.

Víno může mít sílu zápasníka a potom porazí i chlapa s velkým Ch.

Bylo skoro jedno, jakým způsobem se ocitl v této téměř tragikomicky zranitelné poloze. Svalil se sám poté, co se po paměti dopotácel, naštěstí liduprázdnou noční dědinou, až k domu. Ale vyhráno ještě zdaleka neměl. Dlouho musel hledat otvor pro klíč, tu mizernou mrňavě úzkou skulinu, skrze kterou se odemykají dveře.

Tiše klel, mumlal si pod několikadenním strništěm nadávky, o nichž ani netušil, že je zná, a když se konečně do zámku trefil a vchodové dveře se otevřely, pocítil nejen neskonalou úlevu, ale i únavu. Jako by zdolal nejvyšší horu světa. Ale zdolat sám sebe je někdy mnohem těžší.

Mohl aspoň přestat klít, vklouzl rychle dovnitř a ve tmě se o ně zády opřel tak pevně, až se mu klika bolestivě zaryla do zad.

Necítil bolest. Možná si teprve druhý den nahmátne bolavé místo pod kůží a bude přemítat, odkud se tam vzalo.

Druhý den si bude s hlavou tupou a žaludkem na vodě vyčítat přestupky předešlého dne a každý hlt vína navíc, kdy vědomě a s jistou dávkou zarputilosti překonal záklopku, která se varovně uzavírala, bude slibovat sám sobě polepšení, dostatek prozíravosti a zapřísahat se, byť ochablým, ale zdravým rozumem, že je s pitím konec a žádný další chlast už nebude.

Pokud se ovšem nechce vědomě zničit. Ledviny, játra, mozek, to všechno bylo v sázce. Netušil, jak je to s ním, nepřemýšlel o tom a vlastně ani nechtěl. Ocitl se v natolik bezvýchodně trapné situaci, že potřeboval pouze tupé zapomnění. Aspoň na chvíli, na pár hodin.

Všechna dobrá předsevzetí však mívají neproduktivní život jepičí a budou platit jen do pozdního odpoledne krátkého listopadového dne.

Do chvíle, než se s časným soumrakem rozlije v jeho duši znovu jed sebelítosti, té zrádné bažiny, v níž se i zdravý rozum utopí.

Po příchodu domů však z toho necítil nic, jenom touhu najít si svůj kout, zalehnout a spát.

Ach ano, víno je vrtkavé a zrádné. Vrtošivé jako ženská. A na dně skleničky se pravda těžko hledá.

I když platí i po letech, že ve víně je pravda, zatím však nikdo neřekl, v které láhvi konkrétně.

Není nad člověčí mudrosloví. Zní dobře a skoro nic nestojí.

Ale byla noc a bůh vína Dionýsos se smál.

Ke smíchu měl důvod hned dvakrát. Kdysi jeho otec, vládce Olympu Zeus, svedl dceru thébského krále, kněžku Semélé. Avšak žárlivá Diova manželka Héra způsobila, že jeden z Diových blesků usmrtil Semélé v šestém měsíci těhotenství. Rozzlobený a nešťastný Zeus však vyprostil z mrtvého již těla nenarozené milenčino dítě a zašil si jej do stehna, kde plod donosil.

Dítě pak dostalo jméno Dionýsos, dvakrát narozený.

To byl první důvod, proč se mohl smát.

A ten druhý? Významnou roli v uctívání boha Dionýsa hrály ženy. Při jejich obřadech nesměl být přítomen žádný muž. Kromě boha. Jejich nevázaná zběsilost představovala širokou stupnici od zběsilosti milostné přes věšteckou až po zuřivou. A jejich rituální orgie zahrnovaly víno, hudbu a tanec.

Víno, ženy a zpěv. To všechno k sobě patří ode dávna.

Ale osamělost a víno, stejně jako smutek či beznaděj k vínu nepatří. A pravda? O čem? Jaká pravda…

Byla noc a toulavé kočky měly pré.

Toulavá kočka Julie

Julie Mrázová vyšla právě v té listopadové noci z dědiny. Držela se okraje silnice, ačkoli ta byla v tuto pozdní hodinu provozu prostá, a pomalu stoupala nahoru k temným sklepům před sebou. Měsíc svítící seshora, pokud se mu aspoň chvílemi podařilo proklouznout mezi mraky, z nich na obzoru vytvářel jakousi tmavou a skoro strašidelnou kulisu, z níž vystupovaly ostře ohraničené siluety špičatých střech a tu a tam i skoro varovně vztyčené prsty ojediněle se tyčících, většinou nefunkčních komínů.

Cíl její cesty byl daný předem, nebylo třeba složitě bloudit a cosi pohledávat, ale Julie se loudala pomalu, jako by chtěla oddálit okamžik, kdy dojde až na konec svého nočního putování.

Bylo nadmíru jasné, že svého Romea nehledá, to by se nocí pomalu neloudala, ale hnala by se jí dychtivě jako jarní vítr, plná milostného očekávání. Až sevře svého miláčka do náruče a vzlétne s ním do nadpozemských výšin.

Ostatně, té literární bledničkové a nešťastné Julii se nepodobala ani vzdáleně.

Říkali jí převážně Julčo nebo Juldo a nebyla křehká po duši, dokonce ani po těle, právě naopak. Ani kdysi hnědé vlasy obarvené na blond jí nedokázaly dodat patřičné něžnosti ani půvabu ženství.

Také stačilo, aby otevřela ústa, a okolí mělo jasno.

Často mluvila jako dlaždič a leckterý drsný chlap byl vedle ní za slušňáka. Byla poměrně vysoká a možná by mohla být i dobře stavěná, kdyby o sebe trochu dbala, ale kila navíc se jí začala přelévat do neforemných jelit tukových polštářů na břiše, v pase a na zádech, viditelných zvláště tehdy, kdy si na sebe vzala něco upnutého, sexy.

Mohla ze své tělesné konstrukce i ledaco vytěžit, ale nevěděla nic o „madlech lásky“, která někteří muži preferují. A bylo jí to stejně jedno, jejich věc.

Měla jednu zásadu: chceš, tak ber, dokud nabízím a jsem ochotna dát, a když nemáš zájem, tak odprejskni, odval se a nezacláněj, vole.

A z toho postoje se dalo i soudit, že nebyla ani zranitelně naivní.

I věkem byla té Julii na hony vzdálená, neboť jí bylo podle rodného listu pár let přes třicet, avšak jistými zkušenostmi přes sto roků. Ale tento údaj se v dokladu o narození naštěstí neuváděl.

Tato Julie věděla přesně, co chce, že to, co chce, i dostane, a nějaká pobouchaná romantika, která dělá z lidí jenom nesvéprávné pitomce jí byla šumafuk. Zkrátka šumák.

Nikomu se nemusela zpovídat, byla svou paní, nikomu nemusela být vděčná a ledaco si proto mohla dovolit. Žila už pár let sama v domku po rodičích, který se už tak trochu rozpadal a držel pohromadě snad jen silou vůle, možná jenom z úcty k tomu, kdo ji kdysi postavil. Ale důležité pro ni bylo, že pořád nesl jakous takous střechu nad její hlavou.

A taky byla sirotek, jak už vyplývá z předešlého. Fotr se uchlastal dost pozdě na to, aby na něj mohla vzpomínat v dobrém, a matka se až po jeho smrti dodatečně předčasně utrápila.

Julča jí měla ještě po letech za zlé, že se od něj nechala celý život buzerovat a mlátit jako žito a nedokázala zvednout nohu a nakopat toho starého ožralu jednoduše do řiti.

Z těchto důvodů byl její postoj k chlapům jasný a daný už od útlého dětství. Ji tak jednoduše na kolena nedostanou. Ona věděla už dávno, že cestou, kterou jí vyšlapala matka, chodit světem nebude.

Důkazem toho, že ze svého rozhodnutí nehodlala nic slevit, byl i ten starý pitomec, jak nejen pro sebe v duchu – ale i v blízkém okruhu svých známých nahlas – titulovala uznávaného vinaře Karla Jílka. Navíc jeho žena Božena Jílková, jak se dalo předpokládat, zatím doma chrupala ve sladké nevědomosti, ačkoli celá dědina se zlomyslně bavila už pár měsíců tím, jak se Jílek na šedesátiletá kolena rozdováděl.

Krátce řečeno, úplně zblbnul a rozum mu spadl do gatí.

Tak ten starý pitomec ji právě teď netrpělivě očekával. Zatímco on netrpělivě, Julie byla naopak přesvědčena, že není zas tak o co stát. Jenže momentální nepříznivá situace si oběti vyžadovala.

Nevědomost hříchu nečiní, a tak Božena spala spánkem spravedlivých, zatímco její Jílek už nejméně hodinu čekal v bezpečí jednoho ze svých vinných sklepů na svoji pozdní múzu Julii.

A spokojeně popíjel mladé víno, aby si ukrátil čas.

Převaloval jej v ústech, pomlaskával, oči upřené nahoru k cihlovému stropu, na němž bylo přilepeno několik zelenou patinou pokrytých mincí, které do těch míst lepili náhodní návštěvníci v naději, že se jednou vrátí.

Vinař hodnotil letošní víno. Bylo ještě trochu divoké, neučesané a rozčepýřené jako malé ptáče. Jako dívenka, která se pozvolna mění z dítěte v pořádnou ženskou a k tomu zásadnímu přerodu potřebuje svůj nezbytný čas.

Vinař Karel Jílek však měl i další důvod ke spokojenosti. Julii, jejíž příchod teď s dychtivostí očekával. Sám byl překvapený a zaskočený, s jakou intenzitou prožíval tento poněkud už nečekaný a velice zvláštní a podivný vztah. Ze strany své i Juliiny.

Ale vědomě raději moc nehloubal ani nad Julií a už vůbec ne nad sebou, nehodlal si ošklivit ani minutu.

Kdyby ovšem znal všechny okolnosti Juliina zájmu o svou osobu, nejspíš by se jako paša netvářil.

S ješitností sobě vlastní nepřipouštěl, že by tomu mohlo být i jinak, než že je prostě chlap, který má v sobě pořád dost potřeb a mužné síly, a také jiných prostředků, aby si dovolil mít mladou milenku.

Tedy mladá byla jenom v porovnání s jeho věkem. Nemuselo však pršet, stačilo, že kape…

Polehčující okolností pro něj bylo i to, že jeho Božena už také nebyla taková jako kdysi. Bývala štíhlá a ohebná, protancovala a prozpívala kdejakou noc a o hodech se v kole dokázala vrtět jako větrný vír.

Kde ty loňské sněhy jsou…

Baby stárnou rychleji, než by si člověk přál, připouštěl zasmušile, když pozoroval, jak jeho žena, poté co přešla přes svůj babský přechod, zlenivěla a ztloustla, motá se jenom kolem vnuků a on, odstavený na vedlejší rezivějící kolej, která už nikam nevede, než snad někam do opravny či mezi staré harampádí, neznamená skoro nic.

Tedy až na ten fakt dostatečného a pravidelného přísunu finančních prostředků, aby se mohlo dětem a potom jejich dětem tak trochu přilepšit.

Tak proč by z toho všeho nemohl užít něčeho pro sebe? Vždyť to přece byla jeho zásluha, že se jim dařilo dobře. To on se trmácel po vinohradech od časného jara do zimy, stříhal, vázal, stříkal proti chorobám a vylamoval.

Vinohrady vyžadovaly nekonečnou práci celý rok.

Ale když potřeboval pomoc, protože mu také občas docházely síly, najednou nebylo široko daleko nikoho.

Neotravuj pořád, co po nich chceš, říkávala Božena, kdosi je na tebe tak určitě zvědavý, každý už má svoje starosti a povinnosti.

Už si ani nevzpomínal, odkdy měl pocit, že jejich potřeby a povinnosti jsou v mateřských očích jeho ženy Boženy důležitější a větší než ty jeho. Tak nějak asi jak šel čas.

Až teprve při vinobraní se sjela celá rodina, neboť to bývala ohromná legrace, taková malá slavnost.

První burčák z ranného iršaje tekl proudem a dobrého jídla byly hromady. To se jeho žena jaksepatří vytáhla.

Při sběru hroznů mohli svoje povinnosti odsunout stranou a bez remcání přijeli, ale vyčítat jim nic nemohl, ostatně každá ruka byla dobrá. Sám by úrodu nesklidil, musel si najímat i lidi z dědiny.

Ale při následném zpracování hroznů zůstával zase sám. A pokud bylo potřeba rukou navíc, obstaral si zase pár brigádníků. Převážně z těch jinak nefachčenků, kteří si potřebovali ke svým sociálním dávkám něco přivydělat, aby měli na útratu v hospodě.

Někde v hloubi své stárnoucí duše si byl vědom i toho, že v milostné hře s Julií nezabírá podstatné místo jenom neopakovatelné a zralé kouzlo jeho osobnosti, takový trouba zas nebyl.

Občas si v životě nějakou tu krátkou a nezávaznou „bokovku“ dovolil, ale to byl mnohem mladší a většinou šlo o takzvané jednorázovky, které vyplynuly z vinného opojení a stejně tak rychle i vyprchaly. Ale teď, vědom si pokročilejšího věku, byl v tomto ohledu i ochotný „pustit chlup“, neboť velice dobře věděl, že nic není zadarmo.

Ale netušil, anebo nechtěl vědět jednu mnoha staletími prověřenou pravdu, která se jimi táhla jako červená nit.

A ta zní: noc a láska a víno ti nemohou rozumně radit.

Na druhou stranu ani žádnou radu nepotřeboval.

On jenom chtěl. Potřeboval mít svoje malé tajemství, kousek radosti jenom pro sebe. Tou radostí byla právě Julie. A to muselo stačit.

A zatím tomu tak bylo.

O sudové milování

Ačkoli se Julie loudala, jak jen se dalo, nakonec přece jen ke sklepům došla a zastavila se až před tím Jílkovým.

Moc se jí dovnitř nechtělo. Zůstala stát opodál, zapálila si cigaretu a dopřála si ještě trochu času. Zrovna dnes na nějaké hrátky náladu neměla, ale nedalo se nic dělat. Nepříjemná situace, v níž se ocitla, si žádala neodkladné řešení.

Zašlápla svítící oharek do trávy pod sebou a vydala se ke dveřím. Ve tmě zakopla o ležící větev, která ji bolestivě uhodila do holeně, a polohlasně zaklela.

Vinař Karel Jílek zaslechl zvenčí šramot, odložil nedopitou skleničku na převrácený nejblíže stojící dřevěný soudek, který už nebyl k ničemu, než aby posloužil jako odkládací stolek.

Zvedl hlavu, nastražil uši a zatrnul slastnou netrpělivostí. Ale mohla to být dost dobře jedna z koček, svobodných a polodivokých, kterých se dědinou i kolem ní toulalo bezpočet.

Byl už trochu podrážděný a nedočkavý, čekání na Julii se mu zdálo dlouhé a také nebylo radno pít sám. Víno přímo miluje společnost, rozvernou a veselou, ale pijáky samotáře trestá smutkem a hlubokou melancholií.

Ženská jedna zatracená, kde zase trčí? S něčím podobným ten den nepočítal, to ona odpoledne zavolala.

Čau Karlíku, kde ležíš, dostala jsem dobrý nápad. Co kdybychom se večer sešli u tebe ve sklepě? Dáme skleničku a tak něco… významně se odmlčela, slyšel jenom její tichý a dráždivě hluboký smích.

Bylo těžké takové výzvě odolat.

Naštěstí shraboval na zahradě listí a vyhnul se zvědavému vyptávání své ženy, kdo ti volal?, nemusel si vymýšlet, jestli to byl Franta, Tonda či někdo úplně jiný, jenom jí oznámil, že musí později zaskočit ještě do sklepa, aby zkontroloval, jestli víno nalahvované na výstavu, která byla na spadnutí, splňuje všechny parametry, neboť nebyl důležitý jen obsah uvnitř lahví, za ten ručil svojí hlavou, ale i to, co se ukazovalo vně.

Taková hloupost, jako třeba viněta nakřivo či chybějící údaje o původu, by ho mohly při hodnocení zbytečně poškodit. A na ženské, které tu práci často dělaly místo něj, zas tolik spolehnutí nebylo. Jenom drbaly každou, která nebyla přítomna, a chichotaly se u toho.

Raději se ani neptal, čemu či komu se vysmívají. Ostatně, jejich hadí jazyky si vždycky a spolehlivě svoji oběť našly a nekompromisně ji přišpendlily na zeď jako nebohého motýla.

A proto bylo dobré nejen důvěřovat, ale nutné i prověřovat, poučil ženu pro jistotu. Byla by škoda, kdyby kvůli takové prkotině přišel o cenné body, případně o své dobré jméno, které mezi vinaři měl. Samozřejmě stoupala nejen jeho prestiž jako vinaře, ale i cena vína.

A na takový důvod jeho Božena slyšela.

Konečně se dočkal.

Julie se vhrnula dovnitř jako velká voda, vskutku hodně velká voda, stoletá či snad i tisíciletá, a Karel Jílek uvolněně a slastně zatrnul. Nemohl si pomoci a vlastně ani nechtěl.

Kdykoli se pohybovala v jeho blízkosti a měl ji na dosah, ať už při práci nebo kdekoliv jinde, zapomínal na všechno, často i na opatrnost, a vnímal jenom své tělesné rozechvění a stoupající žádostivost.

A čas čekání na ni, který se mu zdál ještě před chvílí dlouhý a nekonečný, se rázem scvrknul jako křížala. Na rozdíl od něj.

„Čau. Vidím, že ty fakt neztrácíš čas a už si tu sám vesele pochlastáváš. Máš náskok, tak jaké naleješ mně?“ zeptala se Julie svým kouřově chraplavým hlasem, který v Jílkovi rozvibroval každý nerv, cítil, jak se mu podbřiškem rozlévá vlahé teplo, a vše bylo zapomenuto.

Ostatně Julie se ani nenamáhala s nějakou třeba i hloupou omluvou, výmluvou či vysvětlením, proč jí to tak dlouho trvalo, když to byl její nápad, aby se večer právě tady ve sklepě sešli, a sesunula se na nejblíže stojící židli.

Zaskřípěla pod její vahou sice nebezpečně, ale díkybohu vydržela nečekaný a náhlý nápor váhy Juliina těla a nerozpadla se.

Karel Jílek potlačil výčitky, které by mu jistě k ničemu nebyly, stály by ho jenom drahocenný čas, pousmál se a mnohoslibně zamrkal.

Julii otráveně napadlo, že vypadal tak trochu jako mlsný kocour, který se nemůže dočkat. Starý mlsný kocour na nočním tahu.

„Zkrátka nepřijdeš. Naleju ti takového, po kterém žádná neřekne ne.“ A znovu zamrkal a olízl si jazykem rty.

„Vole,“ odtušila Julie otráveně, neboť ona s jistotou věděla, že právě dnes tu není proto, aby říkala ne. Právě naopak.

Zašátrala rukou v kapse poněkud ušmudlané, kdysi snad šedé flísové mikiny a z krabičky cigaret si jednu vložila mezi rty.

Karel Jílek se zamračil.

Vinný sklep byl odedávna místem přísně nekuřáckým i přesto, že za tím účelem neschválil ani evropský či jiný parlament zákon o zákazu kouření v jeho prostorech. Nebylo třeba takového zásahu zvenčí.

Víno není přízemní jako pivo a nemá rádo zažraný hospodský odér prolezlý tabákovým kouřem.

„Musíš tu sakra kouřit?“ zeptal se podrážděně. On sám kouřil cigarety naposledy na základce a poté, co se poblinkal a chodil tři dny zelený jako hlávka zelí, už to dál ani nezkoušel.

Julie se jeho otázce s převahou ušklíbla, s provokativním klidem vylovila z kapsy růžový zapalovač a zapálila si. Ona na rozdíl od Jílka kouřila úspěšně už od svých třinácti. A neměla důvod přestat. Ona svoji první cigaretu ustála bez problémů.

„Musím. Venku je kosa a já nebudu stát se žvárem před sklepem jako nějaká socka. Nebo mám fakt postávat venku, aby mě tu někdo viděl? To přece nechceš. Nebo jo? Klidně, mně je to jedno, jestli někdo půjde zrovna okolo. Já se nikomu zpovídat nemusím.“

Udělala náznak, že se zvedá, a Karel Jílek mávl smířeně rukou. Raději kapituloval, ostatně v tom měla Julie pravdu, že nebylo třeba nikoho dráždit. Potlačil rozladění a koštýřem natáhl z obrovského skleněného demižónu, zasutého až kdesi v tmavém koutě, víno zvané večerka a pustil jeho zlatavý obsah do džbánku.

Nalil do skleničky a podal ji Julii. Ani neochutnala, jak se k vínu patří, natož aby chválila či žasla nad jeho vůní, vyvážeností či barvou, žíznivě se napila a vzápětí znechuceně prskla, až si potřísnila bradu.

Otřela si ji rukou a vztekle se otočila k Jílkovi.

„Fuj, ty debile, co to jako má být? Vždyť je to sladké jak cecek. To jako že po tomto neřeknu ne? Taková babská břečka. Nenech se vysmát, z toho se můžu tak akorát potentočkovat.“

Její nevybíravý a obhroublý projev ho ani v nejmenším nešokoval. Byl už zvyklý, to byla prostě Julie. Pro slova nikdy nechodila daleko, možná tak na nejbližší skládku, a bylo by zbytečné mírnit ji.

„Zapomněl jsem, že ty jsi na tvrdé…“ pokusil se Jílek aspoň o žert tak trochu v jejím stylu, jak se vzápětí ukázalo i pro Julii poněkud nejapný.

„Akorát jsem zvědavá na tvoje mačovské kecy. Zklidni ten svůj rozbouřený hormon, Jílku, než mě vážně nasereš,“ naježila se Julie, „klidně můžu zvednout kotvy a jít o dům dál…“

Lekl se, aby ji zbytečně nevytočil, od výhrůžek k činům nemívala daleko. Jednou se ve vinohradu tak rozpálila vztekem, že po něm házela kamení. Naštěstí byla od něj dost daleko a cíl minula.

„Tolik jsem toho zas neřekl. Zkusil jsem, neuspěl jsem. Žádná tragédie. Mám tu ještě pro všechny případy loňský ryzlink. Rýňák,“ snažil se Jílek okamžitě ji uklidnit a napravit svoji mírně pošramocenou reputaci.

„Sem s ním, tuhle sladkou břečku já pít nebudu,“ odsunula skleničku stranou a hřbetem ruky si otřela potřísněné rty, jako by jí na nich ulpěly kapky jedu. „Tu si nechej pro ty svoje městské paničky, co se sem táhnou jako slepice po flusu.“

„Ale, ale, že bys žárlila?“ ušklíbl se Jílek.

„To akorát. Na tebe, jo? Nefandíš si tak trochu?“

„Jinou odpověď jsem od tebe ani nečekal, ale musím přiznat, že by mě potěšilo, kdyby jo. A že sem zvu lidi, to má jenom jediný důvod. Já totiž musím nejen víno udělat, ale i dobře prodat.“

„Dyť jo. Nemusíš mi hned dělat přednášku. Zas tolik jsem toho neřekla. Nehroť to a dělej, nebo leknu.“

Karel Jílek vzal znovu koštýř a odebral se mezi soudky až úplně dozadu.

Tento sklípek byl jeho tak zvaný příruční, takový domácí, tady měl posezení a víno pro sebe a pro své nejbližší přátele, ostatní bylo uloženo v úplně jiných nádobách a prostorách.

To, které bylo určené k velkému prodeji, bylo uchovávané v obrovských nerezových kontejnerech. Ne že by bylo horší kvality, v žádném případě by si nedovolil, aby poškodil své dobré jméno nějakým podřadným patokem, jenom tady bylo tak trochu víc vymazlené. Takové rodinné balení.

Julie se opřela zády o opěradlo, hodila nohu přes nohu, komíhala s ní nahoru a dolů a snažila se potlačit netrpělivost. To, že sem přišla, mělo jenom jediný důvod, a rozhodně ne ten, že by ji hnala touha či něco podobného. Jak si dozajista Jílek ve své mužské ješitnosti myslel.

A taky nejspíš předpokládal, že tu s ním bude kysat až do noci. Nebo do rána. Nebylo by to poprvé. Ale dnes měl smůlu. Neměla ani náladu, ani čas, potřebovala co nejrychleji vypadnout.

Jenomže pokud dá nedočkavost najevo, když jenom naznačí, že spěchá, ať už si vymyslí důvod jakýkoli, bude poslouchat zbytečné kecy a přemlouvání.

Jediný způsob, jak jim předejít, je být o krok dopředu, udělat něco, čím se rychleji posune o kus dál. Zkrátka mu zavřít hubu.

Náhlému nápadu, který jí prolétl hlavou, se ušklíbla a zvedla se.

Štrachal mezi sudy a obrovskými skleněnými demižony, aby pro Julii vybral vhodné víno, a ani si nevšiml, že se znenadání ocitla za jeho zády.

Přitiskla se k němu zezadu celým tělem, obtáhla se kolem něj jako liána okolo stromu a Karel Jílek se zakymácel nejen překvapením a její vahou, ale i tím, jak se mu z její blízké přítomnosti podlomila kolena.

Srovnal rovnováhu, zalapal po dechu a slastně zatrnul.

„To počká, milánku, ten chlast se přece nevypaří,“ zašeptala Julie chraplavě a hravě otočila Jílka tváří k sobě, obratnými prsty zabloudila mezi jeho nohy. „Teď se bude co? No přece šu… šu… šů…“

Z jejích úst, která se ocitla blízko jeho, ucítil štiplavost tabáku, ale navíc k němu zavanula i nezaměnitelná vůně Juliina těla. Dámy by jistě pokrčily svoje vybíravé nosánky a nazvaly ji šmudlou nebo špindírou, což bylo vpodstatě úplně jedno, ale pro Jílka vysílala její poněkud zanedbaná tělesná schránka živočišný odér, který jej dokázal pohnout k výkonům, o nichž ani netušil, že je jich ještě schopen.

Teď byl Juliinou nečekanou aktivitou nejen polapený, ale i  nadobro ztracený. Na jakoukoli obranu bylo pozdě. A bylo nanejvýš potřebné vzít příležitost pořádně za pačesy.

„Ty se fakt vyznáš, děvče,“ zašeptal, „neztrácíš čas, a to se mi na tobě líbí…“

Odložil opatrně koštýř, aniž do něj cokoli nabral, uchopil Julii za ruce a vší silou ji zády přitiskl na nejblíže stojící soudek. Ohnula se kolem něj s pružností, jakou by od ní, vzhledem k její poněkud mohutnější tělesné konstrukci a hmotnosti, nikdo nečekal.

S úlevou si všiml, že si mezitím sundala kalhoty a nechala si na sobě jenom vínově červená tanga, která se mezi jejími faldy téměř ztrácela. Úsporné kousky látky bylo tak snadné shrnout přes silná stehna až ke kolenům.

Všechno ostatní bylo už jenom otázkou několika krátkých minut.

Naštěstí nemohl vidět, že Julie zírala nad sebe, poněkud nezúčastněně, na klenbu pokrytou vlhkou plísní, všimla si, že z ní visí jakési černé cáry, patrně pavučiny pokryté prachem. Párkrát sebou spodní částí těla zavrtěla, několikrát vzdychla a jenom doufala, že dostatečně přesvědčivě, zatímco Jílek poskočil jako postřelený zajíc a vydal ze sebe táhlé uvolňující zasténání.

„Ty kočko jedna prašivá, to ale byla parádní jízda,“ zašeptal jí do ucha ještě zadýchaně chraplavým a roztřeseným hlasem, ale s patřičným uznáním, „jako na tobogánu… to ti teda povím…“

Odstrčila ho od sebe.

„Že váháš, a co sis myslel, měl bys už vědět, že nejsem žádné ořezávátko,“ ušklíbla se Julie s převahou, „rychlá jízda, dobrá jízda.“

Ani nepočkala, až se Jílek dostatečně upraví, povytáhla si tanga shrnutá pod kolena a vrátila se ke své židli.

Natáhla na sebe kalhoty, zapálila si cigaretu a čekala, až se zaskočený Jílek zpoza sudů vymotá.

Poněkud jí vyprahlo, s povděkem si vzala skleničku ryzlinku rýnského, kterou jí Jílek podal, a napila se.

„To už je jiné kafe,“ mlaskla, dotáhla skleničku až do dna a napřáhla ruku. „Jak jsi správně řekl, já jsem na tvrdé.“

Nalil jí podruhé, sobě taky a zbytek vína pustil z koštýře do džbánku. Na skleněné stěně naskákal řetízek drobných jiskřivých korálků a zevnitř něžně obepínal úzké hrdlo nádoby.

Karel Jílek měl dobrý důvod, aby spokojeně popíjel. Nerad přiznával fakt, že byl Julií přímo posedlý. Uvědomoval si, že kdykoli byla nablízku, byl s rozumem v koncích a postrádal pud sebezáchovy, ale nedokázal s tím stavem nic dělat. Vlastně ani nechtěl.

„To byl od tebe dobrý nápad, že jsi odpoledne zavolala,“ řekl a položil vděčně ruku na Juliino stehno.

„No jo, dobré nápady, to je moje. Kde nic není, stačí kolikrát akorát dobrý nápad,“ řekla Julie poněkud bezbarvě a nezúčastněně, ale vzápětí živěji dodala: „Nemám ani floka.“

Tím sdělením Jílka nepřekvapila, jenom poněkud zaskočila. Možná rychlostí, s jakou přišlo.

„Už zas?“ zeptal se rozmrzele.

„Co je to za pitomou otázku? Jak – zas. Víš přece dobře sám, že práce už ve vinohradech žádná není, tak kde mám, kurva, ty peníze brát?“

„Co tak si najít přes zimu něco jiného? To tě ještě nenapadlo? Mám nějaké kontakty, tak bych mohl…“

Julie se ušklíbla.

„Ty se mi fakt, Jílku, jenom zdáš, díky za takovou pomoc. Si myslíš, že budu vstávat ráno o pěti jak slepice, abych mohla osm hodin bouchat někde ve fabrice, kde holky nemají čas ani zajít si na záchod, anebo po někom uklízet bordel? Za pár šupů? Copak jsem úplně blbá?“

„Tak ten, kdo pracuje, je podle tebe úplně blbý? Potom většina lidí jsou pro tebe blbci. Tak nevím, jak si to představuješ ty, ale bez práce nejsou koláče. To se tak totiž odedávna říká, milánku.“

„Tak to máš smůlu, milánku. Já buchty nežeru,“ odfrkla Julie a provokativně zalovila v krabičce cigaret.

Jílek pochopil, že se začíná vztekat, a snažil se ji uchlácholit.

„Momentálně je to všechno nalevačku, vždyť víš, jak to v zimě chodí. Révu začneme stříhat v lepším případě až po svátcích, pokud nebudou veliké mrazy. Do té doby bude sem tam nějaké lahvování… ale bez záruky, jen občas podle potřeby, na pár hodin.“

„Na to ti kašlu,“ ohrnula Julie pohrdavě ret, „já žádné tvoje záruky nepotřebuju…“

„Tak co teda vlastně chceš?“ zeptal se mírně podrážděně.

„Hádej. Můžeš třikrát. Chytrému napověz, hloupého trkni…“

Karel Jílek vzdychl. Podobná konverzace se neodehrála poprvé, nemusel hádat ani jednou, věděl.

„Na chvilku jsem si myslel…“ pronesl s hořkostí.

„Co sis myslel, je mně úplně jedno. Nebuď labuť a pusť chlup. A myšlení si nechej na potom.“

Sáhl bez řečí do kapsy, vytáhl peněženku, chvíli se v ní přehraboval a potom jí podal pětistovku.

„Stačí?“

Julie se ušklíbla, ale nejdřív si ji vzala, zasunula ji do kapsičky na mikině, teprve potom nespokojeně přivřela oči a řekla: „Škrťo, nic moc. Včera jsi tu měl nějaké kunčofty, tak jsem si myslela…“

„Tak teď pro změnu nemysli ty a ber, kolik dávám a dokud dávám.“ Její bezostyšná neomalenost v něm vyvolala lehké podráždění.

„No jo, šukat by chtěl každý. Taky se nepředáš.“

„Měla by ses aspoň trochu krotit. Tiskárnu na prachy ještě nemám, děvenko.“

„Tak to je vážně škoda. Moje možnosti jsou taky omezné. Ale dám na tvé rady a budu se krotit.“ Zvedla se.

„Ty už jdeš?“ zeptal se polekaně a v té chvíli byl ochotný i nějakou tu stovku přidat. Jenom aby neodcházela.

Ušklíbla se.

„Musím se jít vychcat na sklep, když tu ani hajzl nemáš. A u toho snad být nemusíš. Nebo že by…?“ přes rty se jí mihl téměř oplzlý úsměv.

Celkem zbytečně zavrtěl hlavou.

Vyšla před sklep a zamířila za něj do tmy směrem k roští. Když si stahovala kalhoty, ucítila mezi stehny nepříjemné lepkavé vlhko.

„Do prdele práce,“ zaklela polohlasně, sundala kalhoty, stáhla vínově červená tanga a chvíli přemýšlela, kam s nimi.

Rozhlédla se kolem sebe a ještě v podřepu je pověsila za sebe mezi holé větve bezového keře.

Zajíkavě se potichu rozesmála.

„To bude tvoje stará čubrnět, až zjistí, co jí tu na sklepě v křoví roste. Možná si bude dokonce myslet, že je to hadr na nádobí. Ale třeba jí to dojde. To máš za to, že jsi taková držgrešle. Jenom jedna Božka v mé kapse, tak ať ti to ta tvoje dá pěkně vyžrat…“

Původně neměla v úmyslu hned odejít, říkala si, že ještě chvilku posedí, aby příště nevyskakoval, ale byla vážně naštvaná.

Karel Jílek potlačil nepříjemnou pachuť předchozí chvilky, raději dopil skleničku a nalil si druhou.

Spokojeně si prohlížel jiskřivě zlatavý obsah proti světlu a myslel na to, že rychlovka mezi sudy byla sice fajn, ale jenom ho pěkně nabudila a nebylo by vůbec od věci, dát si s Julií repete.

Nikdy ji nemusel přemlouvat dvakrát, byla svolná kdekoliv a kdykoliv, i mezi řádky ve vinohradu, a zvlášť když do ní teď naleje ještě pár skleniček, bude povolná, divoká a k neutahání jako vždycky.

Netrpělivě poposedl, představy byly příliš horké a Juliina nepřítomnost se mu zdála být už dost dlouhá.

Kde sakra tak dlouho trčí? Napínal uši ke dveřím, ale za nimi bylo skoro výmluvné ticho.

V té chvíli mu došlo, že všechno, co se během zhruba půl hodiny událo, bylo podezřele rychlé.

Julie sice bývala jako neřízená střela, ale její nečekaně agresivní nástup mezi sudy byl přece jen poněkud překvapivý. Z toho pohledu by se dal i pochopit, ale ona hned poté, co si drze řekla o peníze a vzala pětistovku, jako by se nechumelilo, vystřelila jako raketa.

„To je ale mrcha,“ procedil mezi zuby, když mu došlo, že může být v tahu, klidně už na půl cesty do dědiny, a zvedl se.

S neblahým tušením v zádech vyšel před sklep. Rozhlédl se na všechny strany, nakoukl směrem k tmavému roští a polohlasně zavolal.

Čekal na jakoukoli odezvu, ale kolem bylo jenom noční a výmluvné ticho, ani větvička nezapraskala.

Pochopil, že Julie potřebovala nejspíš jenom prachy a věděla, kam si pro ně zajít. Dostala, co chtěla, teď už chápal její rychlý nástup, a on, blbec nad blbce, může jít klidně domů.

Byl naštvaný na sebe i na ni. Když se už na její zavolání hnal až sem, předpokládal, že si spolu dostatečně užijí vína i toho ostatního.

Po chvíli zbytečného čekání se rozmrzele vrátil zpátky dovnitř, poněkud nevinařsky do sebe hodil vztekle další skleničku, rychle za sebou zametl stopy Juliiny krátké přítomnosti, pro jistotu, kdyby se náhodou jeho pečlivá žena Božena, v rámci svých nekonečných úklidů, rozhodla zabrousit i do sklepa, aby na něco podezřelého nenarazila.

Následně poté by dozajista bolestivě narazil i on.

A že by zrovna jí chtěl něco vysvětlovat, to ani náhodou. Stejně by si nic vysvětlit nedala a mlela by pořád to svoje.

Zamkl sklep a uháněl tmavou silnicí ke spoře osvětlené dědině s nadějí, že Julii dohoní, a tak trochu jí i vynadá. Aby napříště věděla, že podobné praktiky si může dovolovat možná k těm svým pofiderním kamarádíčkům. Pokud jí to ovšem dovolí.

Karlem Jílkem cloumal vztek i uražená mužská ješitnost. A slova, která se mu drala na jazyk, nebyla pro Julii vůbec, ale vůbec lichotivá.

Ačkoli uháněl, co mu nohy stačily, silnice před ním byla prázdná, prázdná a tichá jako cesta mezi hroby.

Doupě zvané „káčko“

Kromě jakési podivné hořkosti a pocitu nespravedlnosti byl domek po rodičích pro Julii to jediné, co jí po nich zbylo. Jediné, ale podstatné. Bez něj by dozajista zůstala na ulici.

Otec ani matka nevěnovali stavení za života dostatečnou pozornost a péči, každý ovšem z jiného důvodu. Otec měl priority zcela jiné a matce se nedostávalo dost sil už jenom k tomu, aby cokoli prosadila.

Takže dům každým rokem chátral a jako by se pomalu propadal do země. Byl to však jenom optický klam, neboť okolní stavení se pod rukama pracovitých a kreativních majitelů narovnávala a zvedala. A tak zdi Juliina domu praskaly jako těsný oděv ve švech, tašky na střeše se pomalu drolily a zelenaly se mechem kyselých dešťů, proděravělé okapové roury visely na mnoha místech dolů jako zpřelámané hnáty a ve větrech se pohupovaly a téměř rytmicky skřípaly.

A právě z důvodů předchozího nezájmu rodičů, neboť příklady jak známo táhnou, ani Julie necítila potřebu starat se o svůj rodný dům. Dokonce ani neměla dostatek prostředků, aby nechala opravit byť jen oprýskané okenní rámy či rozestupující se vchodové dveře.

Čím víc dům dědinu hyzdil a byl trnem v oku ostatním, tím větší cenu měl pro Julii. Stal se pro ni jediným útočištěm.

Byl jenom její a ona si v něm mohla dělat, navzdory všem, co chtěla. Taky nikomu nenahlížela do oken. Tak to nemusí dělat ani jiní.

Jistou dobu se v domku začala scházet i podivná cizí individua, která se občas potácela dědinou jako ve snách. I pohledem skrze prsty byli celkem neškodní, jenom tak trochu zvláštní. To se potom časem ve slovníku většiny obyvatel objevila i dosud neznámá slova jako pervitin a marihuana, zkrátka drogy.

S rostoucí informovaností se rozpadajícímu domu začalo říkat „káčko“, jehož název byl odvozen od zařízení, které vzniklo v krajském městě s označením – K Centrum – jako první pomoc pro drogově závislé, v němž si mohli potřební zdarma nafasovat, kromě ve většině případů zbytečných rad, i čisté, sterilní stříkačky a hlavně jehly na jedno použití, v nouzi nejvyšší i metadon. Tím mohli aspoň trochu zmírnit v době nouze o drogu ty nejhorší abstinenční příznaky.

Zvenčí se možná mohlo zdát, že se jedná o vymítání čerta ďáblem, ale ve skutečnosti šlo pouze o to, eliminovat škody způsobené na zdraví. Jediná kolující jehla mohla být nástrojem k přenosu nemocí jako žloutenka, to v lepším případě, byly však i choroby daleko horší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrádná frankovka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.