Cal Newport

HLUBOKÁ PRÁCE

Pravidla pro soustředěný úspěch v roztěkaném světě

Copyright © 2016 by Cal Newport

All rights reserved.

Podle anglického originálu Deep work: Rules for Focused Success in a Distracted World vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2016. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Kateřina Ešnerová

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Grafická úprava David Dvořák

Sazba Petr Klíma

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Design obálky Hachette Book Group

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-hluboka-prace]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #hlubokaprace

© Jan Melvil Publishing, 2016

ISBN 978-80-7555-010-1

Další knihy Cala Newporta:

So Good They Can’t Ignore You

How to Be a High School Superstar

How to Become a Straight-A Student

How to Win at College

Úvod

Ve švýcarském kantonu St. Gallen nedaleko severního břehu Curyšského jezera leží vesnice jménem Bollingen. V roce 1922 si toto místo vybral psychiatr Carl Jung pro stavbu své usedlosti. Začal jednoduchým dvoupatrovým kamenným domem, kterému říkal Věž. Po návratu z výpravy do Indie, kde si všiml zvyku zřizovat si v domech meditační místnosti, dům rozšířil o soukromou pracovnu. „Ve svém soukromém pokoji jsem jenom já sám,“ řekl o ní. „Klíč k ní nosím neustále při sobě. Nikdo tam nemá přístup bez mého svolení.“

V knize Daily Rituals (Denní zvyklosti) novinář Mason Currey za pomoci nejrůznějších zdrojů zrekonstruoval Jungovy pracovní návyky ve Věži. Currey uvádí, že Jung vstával v sedm hodin ráno a po vydatné snídani strávil ve své soukromé pracovně dvě hodiny nerušeným psaním. Jeho odpoledne často sestávala z meditace nebo dlouhých procházek okolní přírodou. Ve Věži nebyla elektřina, takže když den přešel v noc, svítilo se petrolejovými lampami a topilo v krbu. Spát chodil Jung v deset hodin večer. „Od samého začátku jsem ve Věži intenzivně zažíval pocit pokoje a znovuzrození,“ řekl.

Navzdory sklonu považovat bollingenskou věž za prázdninovou chatu je jasné, že vzhledem k tomu, v jakém bodě své kariéry se tehdy Jung nacházel, usedlost u jezera si nepostavil s cílem uniknout od práce. Když Jung v roce 1922 pozemek koupil, nemohl si prázdniny dovolit. Pouhý rok předtím, v roce 1921, vydal Psychological Types (Psychologické typy), přelomovou knihu utužující četné rozdíly, které už dlouho narůstaly mezi jeho myšlením a myšlenkami jeho někdejšího přítele a mentora Sigmunda Freuda. Nesouhlasit s Freudem byl ve 20. letech 19. století odvážný počin. Aby svou knihu podpořil, nesměl Jung polevit a musel vyprodukovat sled chytrých článků a knih, které by dále obhájily a ustavily analytickou psychologii, jak byl nakonec jeho nový myšlenkový směr pojmenován.

V Curychu Junga zaměstnávaly přednášky a terapeutická praxe – to dobře víme. Pouhá zaneprázdněnost ho ale neuspokojovala. Chtěl změnit způsob, jakým chápeme nevědomí, a tento cíl vyžadoval hlubší a důkladnější přemýšlení, než jakého mohl dosáhnout při svém hektickém městském způsobu života. Jung se neuchýlil do Bollingenu proto, aby od svého profesního života utekl, ale aby v něm naopak pokročil.

–––––––––

Carl Jung se později stal jedním z nejvlivnějších myslitelů dvacátého století. Jeho výsledný úspěch měl samozřejmě mnoho příčin. V této knize mě ovšem zajímá jeho odhodlání využít následující schopnost, která s velkou pravděpodobností hrála v jeho úspěších klíčovou roli:

Hluboká práce: Pracovní činnost provozovaná ve stavu nerušeného soustředění, která vás nutí využívat váš kognitivní potenciál na maximum. Taková činnost vytváří nové hodnoty, zlepšuje vaše schopnosti a je obtížně replikovatelná.

Hluboká práce je nezbytná, chcete-li ze své okamžité intelektuální kapacity vyždímat veškerou hodnotu do poslední kapky. Díky desetiletím psychologického a neurovědeckého výzkumu teď také víme, že mentální vypětí provázející hlubokou práci je nezbytným předpokladem pro zlepšování schopností. Hluboká práce byla, jinými slovy, přesně ten typ činnosti, jenž člověku umožnil vyniknout v kognitivně náročném odvětví, jako byla akademická psychiatrie na počátku dvacátého století.

„Hluboká práce“ je můj vlastní termín, nikoli označení, které by použil Carl Jung, jeho chování v té době však ukazuje, že koncept hluboké práce dobře chápal. Jung si postavil v lesích věž z kamene, aby si ve svém profesním životě vytvořil prostor pro hlubokou práci – což vyžadovalo čas, energii a peníze. Také ho to odvádělo od naléhavějších činností. Mason Currey píše, že Jungovy pravidelné cesty do Bollingenu mu ukrajovaly z času vyhrazeného klinické praxi, a poznamenává: „Přestože měl mnoho pacientů, kteří na něj spoléhali, Jung se nezdráhal vzít si volno.“ Hluboká práce, jakkoli bylo těžké ji upřednostnit, byla pro jeho cíl změnit svět stěžejní.

Při pohledu na životy dalších vlivných postav dávné i nedávné historie rovněž zjistíte, že je jim společné odhodlání pracovat hluboce. Například esejista šestnáctého století Michel de Montaigne předznamenal Junga tím, že pracoval v soukromé knihovně, kterou si postavil v jižní věži střežící kamenné hradby jeho francouzského zámku, a Mark Twain napsal většinu Dobrodružství Toma Sawyera v chatce na pozemcích Quarry Farm v New Yorku, kde trávil léto. Twainova pracovna byla od hlavního domu dokonce tak vzdálená, že si ho rodina zvykla svolávat k jídlu troubením na trubku.

Z nedávnější historie vzpomeňme třeba scenáristu a režiséra Woodyho Allena. Za čtyřicet čtyři let, od roku 1969 do roku 2013, Woody Allen napsal a režíroval čtyřicet čtyři filmů, které získaly dvacet tři nominací na Oscara – to je naprosto nemyslitelná míra umělecké produktivity. V této době Allen nikdy nevlastnil počítač a veškeré své texty napsal zcela oproštěn od elektronického vyrušování na německém mechanickém psacím stroji Olympia SM3. V odmítání počítačů je s Allenem zajedno i teoretický fyzik Peter Higgs, který se své práci věnuje natolik izolován od virtuálního i okolního světa, že když bylo oznámeno, že dostal Nobelovu cenu, novináři ho nemohli najít. To J. K. Rowlingová sice počítač používá, ale v době, kdy psala knihy o Harry Potterovi, proslula tím, že nebyla na sociálních sítích – přestože v té době byly na vzestupu a jejich obliba mezi mediálními osobnostmi rostla. Rowlingové její tým konečně zřídil účet na Twitteru na podzim roku 2009, když pracovala na románu Prázdné místo (The Casual Vacancy), a za první rok a půl její jediný tweet hlásal: „Tohle jsem doopravdy já, bojím se ale, že se moc často ozývat nebudu, protože teď jsou mou prioritou pero a papír.“

Hluboká práce však rozhodně není jen doménou historických postav či technofobů. Bývalý generální ředitel Microsoftu Bill Gates byl znám tím, že dvakrát do roka podnikal tzv. think weeks, neboli týdny na přemýšlení, kdy se odřízl od světa (často v chatě u jezera) a nedělal nic, než že četl a přemýšlel o velkých věcech. Právě během jednoho takového týdne v roce 1995 napsal Gates své slavné interní firemní sdělení „Internet Tidal Wave“ (Přílivová vlna internetu), které obrátilo pozornost Microsoftu k internetu a nové firmě s názvem Netscape Communications. Neala Stephensona, uznávaného autora kyberpunkových románů, který pomáhal utvářet populární pohled na internetový věk, je paradoxně takřka nemožné kontaktovat elektronicky – na webové stránce neuvádí svou e-mailovou adresu, zato tam zveřejnil pojednání o tom, proč jeho schopnost používat sociální média záměrně nestojí za nic. Chybějící e-mailovou adresu jednou vysvětlil následovně: „Když si zorganizuji svůj život tak, abych v něm měl spoustu dlouhých, po sobě jdoucích, nepřerušovaných časových úseků, můžu psát romány. [Když mě naopak bude pořád něco vyrušovat], co vznikne místo toho? Místo románu, který přetrvá léta… bude pár e-mailů poslaných jednotlivcům.“

–––––––––

Všudypřítomnost hluboké práce u vlivných jednotlivců je nutné zdůraznit, protože stojí v ostrém kontrastu k chování většiny moderních znalostních pracovníků – skupiny, která rychle zapomíná, jak cenné je ponořit se hluboce do práce.

Důvod, proč znalostní pracovníci ztrácejí povědomí o hluboké práci, je dobře znám – síťové nástroje. Do této široké kategorie spadají komunikační služby, jako jsou e-mail a SMS, sociální sítě, jako Twitter nebo Facebook, a nablýskaná změť zábavně zpravodajských webů, jako BuzzFeed či Reddit. Nástup těchto nástrojů spolu s jejich permanentní dostupností danou chytrými telefony a pracovními počítači připojenými do sítě roztříštil pozornost většiny znalostních pracovníků. Firma McKinsey ve své studii z roku 2012 zjistila, že průměrný znalostní pracovník dnes stráví více než 60 procent pracovního týdne elektronickou komunikací a vyhledáváním na internetu, přičemž skoro 30 procent času padne pouze na čtení a vyřizování e-mailů.

Takto roztříštěná pozornost nejde dohromady s hlubokou prací, která vyžaduje dlouhé úseky nerušeného přemýšlení. Moderní znalostní pracovníci se ale rozhodně neflákají. Ve skutečnosti uvádějí, že jsou zaneprázdněnější než kdy dřív. Čím tento rozpor vysvětlit? Leccos může osvětlit další typ činnosti, který je protějškem konceptu hluboké práce:

Mělká práce: Kognitivně nenáročné úkony logistického charakteru, často vykonávané nesoustředěně. Tyto činnosti většinou nevytvářejí ve světě nové hodnoty a jsou snadno replikovatelné.

Jinak řečeno: znalostní pracovníci ve věku síťových nástrojů stále častěji nahrazují hlubokou práci její mělkou alternativou – jako lidské síťové routery neustále posílají a přijímají e-maily, často přerušováni chvilkovými nápory vyrušení. Rozsáhlejší činnosti, kterým by svědčilo hluboké přemýšlení, jako třeba vytvoření nové obchodní strategie nebo napsání důležité žádosti o grant, se tříští mezi nesoustředěné momenty produkující mizernou kvalitu. A co pro hlubokou práci hůř, množí se důkazy, že příklon k mělkosti je změna, kterou nelze jen tak snadno zvrátit. Strávíte-li dostatek času ve stavu horečné mělkosti, snížíte svou schopnost provádět hlubokou práci trvale. „Přijde mi, že internet ukrajuje z mé schopnosti soustředit se a hloubat,“ připustil novinář Nicholas Carr ve svém často citovaném článku, který vyšel v roce 2008 v časopise Atlantic. „[A] nejsem jediný.“ Carr tuto myšlenku rozvedl v knize The Shallows (Mělčiny), která se dostala do užšího výběru pro Pulitzerovu cenu. A příznačně, aby The Shallows napsal, musel se Carr přesunout na chatu a nuceně se od virtuálního světa odstřihnout.

Myšlenka, že síťové nástroje z naší práce vytlačují hloubku ve prospěch mělkosti, není nic nového. The Shallows byla jen první z nedávné řady knih zkoumajících vliv internetu na náš mozek a pracovní návyky. Patří mezi ně například Hamlet’s BlackBerry (Hamletův BlackBerry) Williama Powerse, The Tyranny of E-mail (Tyranie e-mailu) Johna Freemana nebo The Distraction Addiction (Závislost na rozptylování) Alexe Soojung-Kina Panga – kteří se všichni více méně shodnou, že síťové nástroje nás vytrhují od práce vyžadující nerušené soustředění a zároveň snižují naši schopnost udržet pozornost.

Vzhledem k takovému množství důkazů nebudu už v této knize věnovat prokazování této skutečnosti více prostoru. Můžeme se, doufám, shodnout, že síťové nástroje mají na hlubokou práci negativní vliv. Také se zdržím jakýchkoli velkolepých prohlášení o dlouhodobých společenských dopadech této změny, protože většinou jen vyhloubí nepřekročitelné propasti. Na jedné straně debaty jsou techno-skeptici jako Jaron Lanier a John Freeman, kteří mají podezření, že tyto nástroje, alespoň ve své současné podobě, společnost poškozují, a na straně druhé jsou techno-optimisté jako Clive Thompson, kteří tvrdí, že společnost se samozřejmě mění, ale způsobem, z něhož budeme mít prospěch. Google třeba možná zhoršuje paměť, dnes už ale dobrou paměť nepotřebujeme, protože vše, co potřebujeme vědět, si můžeme dohledat.

Já se v této filozofické debatě nekloním ani k jednomu názoru. Můj zájem o toto téma se spíše obrací k mnohem pragmatičtější a personalizovanější tezi: Díky posunu naší pracovní kultury směrem k mělké práci (ať už ho filozoficky hodnotíte kladně, či záporně), se otevírá obrovská ekonomická a osobní příležitost těm několika málo jedincům, kteří si uvědomí, jaký potenciál skýtá se tomuto trendu vzepřít a dát přednost hloubce. Této příležitosti poměrně nedávno využil mladý znuděný konzultant z Virginie Jason Benn.

–––––––––

Je mnoho způsobů, jak zjistit, že pro naši ekonomiku nemáte valnou cenu. Jason Benn na to přišel, když si nedlouho po nástupu na pozici finančního konzultanta uvědomil, že velkou většinu jeho pracovní náplně lze automatizovat skriptem „zbastleným“ v Excelu.

Firma, která Benna zaměstnala, vytvářela zprávy pro banky účastnící se komplikovaných obchodů. („Bylo to asi tak zajímavé, jak to zní,“ žertoval Benn při jednom z našich rozhovorů.) Vytvoření zprávy vyžadovalo hodiny ručního zpracovávání dat v řadě excelových tabulek. Když Benn nastoupil, tato fáze práce mu zabrala až šest hodin (nejefektivnější firemní veteráni zvládli stejný úkon asi v polovičním čase). To Bennovi nesedělo.

„Ten proces mi, tak, jak mě ho naučili, připadal humpolácký a příliš otrocký,“ vzpomíná Benn. Věděl, že v Excelu existuje funkce s názvem Makra umožňující uživatelům běžné úkony automatizovat. Benn si o tom načetl články a brzy dal dohromady novou tabulku vybavenou celou řadou maker, která dokázala celý šestihodinový proces ručního zpracování dat nahradit v podstatě jediným kliknutím. Vypracování zprávy, které mu dřív zabralo celý pracovní den, teď bylo možné zvládnout do hodiny.

Benn je chytrý chlapík. Na elitní vysoké škole (University of Virginia) získal titul z ekonomie a jako mnoho lidí ve stejné situaci měl ambice profesně uspět. Netrvalo mu tedy dlouho uvědomit si, že pokud lze jeho hlavní profesní schopnosti vtěsnat do excelového Makra, jsou jeho ambice zralé na odpis. Rozhodl se tedy, že potřebuje zvýšit svou cenu ve světě. Nějakou dobu zkoumal různé možnosti a pak dospěl k následujícímu závěru: Rozhodl jsem se, oznámil své rodině, že přestanu pracovat jako lidský tabulkový procesor a stanu se počítačovým programátorem. Jako většina podobných velkolepých plánů i tento měl jeden háček – Jason Benn neměl tušení, jak napsat počítačový program.

Jako informatik můžu potvrdit zjevnou skutečnost – programování je těžké. Než nastoupí většina nových vývojářů do prvního zaměstnání, absolvuje čtyřleté univerzitní studium, aby se v tom naučili chodit – a i tak zuří o nejlepší místa tvrdý konkurenční boj. Jason Benn ale tolik času neměl. Po svém excelovém prozření dal ve finanční firmě výpověď a nastěhoval se zpátky k rodičům. Ty sice těšilo, že má plán, netěšilo je ale, že se domů vrací dost možná na dlouho. Benn si potřeboval osvojit obtížnou dovednost a potřeboval to zvládnout rychle.

Tehdy Benn narazil na stejný problém, který stojí v cestě k mnohem raketovějšímu kariérnímu růstu spoustě znalostních pracovníků. Naučit se něco komplikovaného, jako třeba programování, vyžaduje intenzivně a nerušeně se soustředit na kognitivně náročnou látku – takové soustředění, které Carla Junga přimělo uchýlit se do lesů u Curyšského jezera. Jinými slovy je takový úkol aktem hluboké práce. Jak jsem ale uvedl výše, většina znalostních pracovníků svou schopnost hluboce pracovat ztratila. Benn nebyl v tomto ohledu výjimkou.

„Pořád jsem chodil na internet a kontroloval e-maily. Nemohl jsem si pomoct, bylo to nutkání,“ popsal Benn své chování v době, než dal ve finanční firmě výpověď. Aby zdůraznil, jaké problémy s hlubokou prací měl, vyprávěl mi o projektu, se kterým za ním jednou ve finanční firmě přišel jeho nadřízený. „Chtěl po mě napsat byznysplán,“ vysvětloval. On ale nevěděl, jak na to, tak se rozhodl najít si a přečíst pět různých existujících plánů a srovnat je, aby zjistil, co to obnáší. Nápad to byl dobrý, Benn měl ale problém: „Nedokázal jsem udržet pozornost.“ Připouští, že v té době byly dny, kdy strávil skoro každou minutu („98 procent svého času“) surfováním na internetu. Tvorba byznysplánu – šance na sebe na začátku své kariéry upozornit – spadla pod stůl.

Ve chvíli, kdy dával Benn výpověď, své problémy s hlubokou prací si moc dobře uvědomoval, když se tedy rozhodl naučit se programovat, věděl, že musí svou mysl zároveň naučit hluboce se soustředit. Šel na to radikálně, ale podařilo se. „Zamkl jsem se v pokoji, kde nebyl počítač – jen učebnice, papíry na poznámky a zvýrazňovače.“ Zvýrazňoval si v učebnicích programování, hlavní myšlenky si vypisoval a pak si je nahlas procvičoval. Zezačátku pro něj byly časové úseky bez elektronického rozptýlení těžké, Benn si ale nedal jinou možnost – musel se to všechno naučit a udělal všechno pro to, aby v místnosti nebylo nic, co by ho rozptylovalo. Postupem času se ale jeho schopnost soustředění zlepšovala a nakonec dospěl až tak daleko, že v místnosti každý den běžně trávil pět i víc hodin v kuse a nerušeně se soustředil na osvojení si obtížné nové dovednosti. „Za celou tu dobu jsem přečetl o tématu asi osmnáct knížek,“ vzpomíná Benn.

Po dvou měsících, kdy o samotě studoval, se Benn zapsal na Dev Bootcamp, intenzivní kurz programování webových aplikací, který je se svými sto hodinami výuky týdně notoricky znám svou náročností. (Když si Benn o kurzu hledal informace, narazil na studenta s PhD z Princetonu, který Dev Bootcamp popsal jako „nejtěžší věc, kterou kdy v životě dělal“.) Díky své přípravě a nově osvojené schopnosti hluboce pracovat Benn exceloval. „Někteří tam přišli nepřipravení,“ vyprávěl. „Nedokázali se soustředit. Nedokázali se rychle učit.“ Z těch, kdo s Bennem do kurzu nastoupili, ho v řádném termínu dokončila jen polovina. Benn kurz nejen dokončil, ale byl také nejlepším studentem ve své skupině.

Hluboká práce se vyplatila. Benn rychle dostal práci jako vývojář v technologickém startupu v San Francisku, který získal venture investici v hodnotě 25 milionů dolarů a zaměstnance si může vybírat. Když Benn jen před pouhým půlrokem odcházel z pozice finančního konzultanta, vydělával 40 000 dolarů ročně. V novém zaměstnání dostává jako vývojář 100 000 dolarů ročně – což je částka, která může na trhu v Silicon Valley prakticky bez omezení dál růst, stejně jako úroveň jeho schopností.

Když jsem s Bennem naposledy mluvil, na nové pozici se mu výborně dařilo. Jako čerstvý vyznavač hluboké práce si pronajal byt přes ulici od kanceláře, takže může přijít do práce brzo ráno před ostatními a nerušeně pracovat. „Když je dobrý den, stihnu ještě před první schůzkou čtyři hodiny nerušeného soustředění,“ řekl. „A pak možná tak tři až čtyři odpoledne. A myslím tím skutečné soustředění – žádné e-maily, žádné Hacker News [web oblíbený mezi technickými typy], jen programování.“ Na to, že přiznával, že ve staré práci někdy strávil až 98 procent dne surfováním na internetu, je proměna Jasona Benna vpravdě úžasná.

–––––––––

Z příběhu Jasona Benna plyne zásadní ponaučení: Hluboká práce není nostalgická póza spisovatelů a filozofů počátku dvacátého století. Je to schopnost, která má dnes obrovskou cenu.

Její hodnota má dvě příčiny. První z nich souvisí s učením. Žijeme v informační ekonomice závisející na komplikovaných systémech, které se rychle mění. Třeba některé z programovacích jazyků, které se Benn učil, ještě před deseti lety neexistovaly a za dalších deset let budou s největší pravděpodobností zastaralé. Stejně tak někdo, kdo se v devadesátých letech minulého století rozhodl uplatnit v marketingu, zřejmě neměl tušení, že bude dnes muset ovládat digitální analytiku. Udržet si v naší ekonomice cenu tedy vyžaduje osvojit si umění rychle se učit komplikované věci. A to vyžaduje hlubokou práci. Pokud si ji nebudete pěstovat, s největší pravděpodobností budete s pokračujícím rozvojem technologií zaostávat.

Druhým důvodem, proč je hluboká práce tak cenná, je, že dopady digitální revoluce pocítíte tak jako tak. Pokud dokážete vytvořit něco užitečného, publikum, které tím můžete oslovit (například zaměstnavatele nebo zákazníky), je prakticky neomezené – což výrazně zvyšuje vaši odměnu. Pokud je ale vaše produkce průměrná, máte problém, protože pro vaše publikum není nic snazšího než se na internetu poohlédnout po lepší alternativě. Ať už jste programátor, zabýváte se psaním nebo marketingem, jste konzultant nebo podnikatel, ocitli jste se v podobné situaci, jako když chtěl Jung přechytračit Freuda nebo když se Jason Benn snažil obstát ve žhavém startupu: abyste uspěli, musíte produkovat naprosto nejlepší výstupy, kterých jste schopni – což je úkol vyžadující hloubku.

Zvyšující se potřeba hluboké práce je novinkou. V průmyslové ekonomice dřív existovala málo kvalifikovaná pracovní síla a potom vrstva vysoce kvalifikovaných profesionálů, pro něž byla hluboká práce klíčová. Většina pracovníků se ale bez rozvíjení schopnosti nerušeně se soustředit v klidu obešla. Platili je za rutinérství a v práci je v následujících desetiletích, kdy ji měli vykonávat, neměly potkat žádné velké změny. S přechodem k informační ekonomice je ale stále větší část populace znalostními pracovníky a hluboká práce se stává hlavním platidlem – byť si to zatím mnozí neuvědomují.

Hluboká práce není jinak řečeno zastaralou schopností, která v dnešním světě ztrácí své místo. Je to naopak stěžejní dovednost, chcete-li uspět v globální konkurenční informační ekonomice, která často ty, kdo si na sebe nevydělají, semele a vyplivne. Skutečné odměny nečekají na ty, kdo zvládají používat Facebook (mělká, snadno replikovatelná činnost), ale ty, kdo zvládají tvořit distribuované systémy, na nichž jsou služby jako Facebook založeny (bezpochyby hluboká činnost, kterou je obtížné replikovat). Hluboká práce je tak důležitá, že ji můžeme považovat, slovy ekonomického novináře Erika Barkera, za „superschopnost 21. století“.

–––––––––

Představili jsme si dva směry uvažování – jeden se týká stále většího nedostatku hluboké práce a druhý její stále větší ceny – které můžeme spojit v jednu myšlenku tvořící základ všeho, co v této knize následuje:

Hypotéza hluboké práce: Schopnost vykonávat hlubokou práci je stále ojedinělejší a zároveň je v naší ekonomice stále cennější. V důsledku toho se bude těm několika málo lidem, kteří si budou tuto schopnost pěstovat a poté z ní udělají základ svého pracovního života, výjimečně dařit.

Tato kniha má dva cíle, jimž se věnuje ve dvou částech. Tím prvním, pojednaným v první části, je přesvědčit vás, že hypotéza hluboké práce platí. Tím druhým, pojednaným ve druhé části, je naučit vás, jak této skutečnosti využít a vycvičit svůj mozek, přetvořit své pracovní návyky a z hluboké práce udělat základ svého profesního života. Než se ovšem pustím do naplňování těchto konkrétních cílů, krátce vysvětlím, jak jsem se já stal takovým vyznavačem hluboké práce.

–––––––––

Posledních deset let jsem sám strávil snahou vypěstovat si schopnost soustředit se na obtížné věci. Abyste pochopili, z čeho můj zájem plyne, je dobré vědět, že jsem teoretický informatik, který studoval doktorát v proslulé výzkumné skupině na MIT zabývající se výpočetní teorií, což je pracoviště, kde se schopnost soustředit se považuje za základní pracovní dovednost.

V té době jsem spolu s dalšími doktorandy sdílel kancelář hned vedle vítěze MacArthurova „grantu pro génie“ – profesora přijatého na MIT, když ještě ani nebyl dost starý, aby mu prodali pivo. Nebylo výjimkou narazit na něj, jak sedí ve společném prostoru a zírá na popsanou tabuli obklopený skupinou hostujících akademiků, rovněž sedících a zírajících. A to mohlo trvat celé hodiny. Šel jsem na oběd, vrátil jsem se – a pořád zírali. Tohoto profesora je těžké kontaktovat. Není na Twitteru, a pokud vás nezná, pravděpodobně vám neodpoví na e-mail. V loňském roce publikoval šestnáct odborných článků.

Atmosféra mých studentských let byla tedy urputným soustředěním prodchnutá. Není divu, že jsem si brzy vypěstoval stejnou oddanost hloubce. Ke zklamání mých přátel a různých novinářů, s nimiž jsem spolupracoval na svých knihách, jsem nikdy nebyl na Facebooku nebo Twitteru ani neměl jakýkoli jiný profil na sociálních sítích s výjimkou blogu. Nesurfuji na internetu a většinu zpráv se dozvídám z deníku Washington Post, který mi chodí domů, a z rádia. Také je mě obecně těžké kontaktovat – na své webové stránce nemám uvedený osobní e-mail a až do roku 2012 jsem neměl chytrý telefon (tehdy mi moje těhotná manželka dala ultimátum – „než se ti syn narodí, musíš mít telefon, který funguje“).

Na druhou stranu ale můj příklon k hloubce nese ovoce. Za deset let od promoce jsem napsal čtyři knihy, udělal si doktorát, psal s vysokou frekvencí recenzované odborné články a získal pozici odborného asistenta s vyhlídkou na definitivu na Georgetown University. Tak vysoce produktivní přitom jsem, i když v týdnu jen zřídka pracuju déle než do pěti nebo šesti hodin večer.

Takto zhuštěný rozvrh je možný, protože jsem vynaložil spoustu úsilí, abych v životě omezil mělké činnosti, a hlídám si, abych uspořený čas využíval na maximum. Svůj denní rozvrh si plánuji kolem středobodu pečlivě zvolené hluboké práce a mělké činnosti, kterým se při nejlepší vůli nemohu vyhnout, dávkuji do menších celků na okrajích svého rozvrhu. Jak se ukazuje, tři až čtyři hodiny nerušeného a pečlivě zacíleného soustředění pět dní v týdnu mohou přinést spoustu cenných výstupů.

Má oddanost hloubce má pro mě i nepracovní přínosy. Povětšinou se ani nedotknu počítače od okamžiku, kdy přijdu z práce domů, až do začátku dalšího pracovního dne (hlavní výjimkou jsou příspěvky na blog, které rád píšu, když děti spí). Schopnost úplně se odstřihnout od virtuálního světa, na rozdíl od běžnější praxe odskočit si tu a tam k pracovním e-mailům či podlehnout nutkání projet sociální sítě, mi umožňuje skutečně trávit večer čas s manželkou a dvěma syny a na zaneprázdněného otce dvou dětí přečíst překvapivé množství knih. Obecněji vzato mi v mém životě nedostatek rozptylování tlumí šum nervózní mentální energie na pozadí, který stále intenzivněji prostupuje každodenními životy lidí. Nedělá mi problém se nudit, což může být schopnost přinášející velké uspokojení – zvlášť v ospalém letním washingtonském podvečeru, kdy v rádiu poslouchám, jak se pomalu odvíjí zápas Washington Nationals.

–––––––––

Tuto knihu lze nejlépe popsat jako pokus o formalizování a vysvětlení mé příchylnosti k hloubce spíše než mělkosti a podrobnější popis strategií, které mi ji pomohly přetavit v konkrétní praxi. Své úvahy jsem sepsal částečně proto, abych vám pomohl následovat mého příkladu a znovu vystavět svůj život na hluboké práci – to ale není všechno. Na zformulování a vyjasnění těchto myšlenek mám zájem i proto, že chci dál rozvíjet své vlastní postupy. Pochopení hypotézy hluboké práce mi pomohlo uspět, jsem ale přesvědčen, že co se vytváření hodnot týče, ještě jsem nedosáhl svého plného potenciálu. Až se budete potýkat s myšlenkami a pravidly, které následují, a nakonec triumfovat, můžete si být jisti, že já dělám to samé – nemilosrdně se zbavuji mělkosti a pečlivě rozvíjím intenzitu svého hlubokého soustředění. (Jak se mi daří, se dozvíte v závěru.)

Když chtěl Carl Jung vnést revoluci do oboru psychiatrie, postavil si útočiště v lesích. Jungova bollingenská věž se pro něj stala místem, kde mohl rozvíjet svou schopnost hluboce přemýšlet a poté ji využít k vytvoření díla tak neskutečně originálního, že změnilo svět. Na následujících stránkách se vás pokusím přesvědčit, abyste si spolu se mnou začali stavět svou vlastní bollingenskou věž, abyste si pěstovali schopnost vytvářet skutečné hodnoty v čím dál méně soustředěném světě a abyste nahlédli pravdu vyznávanou těmi nejproduktivnějšími a nejdůležitějšími osobnostmi minulých generací: Hluboký život je dobrý život.

PRVNÍ ČÁST

MYŠLENKA

PRVNÍ KAPITOLA

Hluboká práce je cenná

S blížícím se datem amerických voleb v roce 2012 provoz na webové stránce New York Times, jak je v okamžicích celostátního významu běžné, znatelně narostl. Tentokrát ale bylo něco jinak. Zcela neúměrná část provozu – podle některých zpráv více než 70 procent – směřovala na jediné místo rozlehlé domény. Nejednalo se přitom o mimořádnou zprávu hodnou titulní strany ani o sloupek některého z komentátorů listu ověnčených Pulitzerovou cenou. Jednalo se o blog nadšence do baseballových statistik, který se přeorientoval na předpovídání výsledků voleb, jménem Nate Silver. Ani ne o rok později přetáhly Nata Silvera z Timesů (které si ho snažily udržet příslibem týmu s až tuctem autorů) televizní stanice ESPN a ABC News nabídkou rozsáhlé spolupráce, která by Silverovi umožnila podílet se svou činností na všem od sportu a počasí, přes zpravodajské relace až po, jakkoli se to zdá neuvěřitelné, televizní přenosy z udílení Oscarů. Přestože metodologická preciznost Silverových vlastnoručně vyladěných modelů je předmětem debat, jen málokdo popírá, že v roce 2012 stál tento pětatřicetiletý datový profík v naší ekonomice na straně vítězů.

Dalším takovým vítězem je David Heinemeier Hansson, hvězdný počítačový programátor, který vytvořil vývojový framework pro webové aplikace, Ruby on Rails, jenž v současnosti tvoří základ nejpopulárnějších internetových destinací, jakými jsou Twitter nebo streamovací služba Hulu. Hansson je společníkem ve vlivné vývojářské firmě Basecamp (do roku 2014 působící pod názvem 37signals). O velikosti svého podílu na zisku Basecampu ani o jiných zdrojích příjmů sice veřejně nemluví, lze ale předpokládat, že jsou velmi štědré vzhledem k tomu, že tráví čas střídavě v Chicagu, Malibu a španělské Marbelle, kde fušuje do řízení prvotřídních závodních aut.

Naším třetím a posledním příkladem jasného vítěze v naší dnešní ekonomice je John Doerr, společník ve věhlasném venture kapitálovém fondu sídlícím v Silicon Valley, Kleiner Perkins Caufield & Byers. Doerr pomáhal financovat mnoho z klíčových společností, které jsou motorem současné technologické revoluce, jako Twitter, Google, Amazon, Netscape a Sun Microsystems. Návratnost těchto investic byla závratná – Doerrovo čisté jmění dosahuje v době, kdo toto píšu, více než 3 miliard dolarů.

–––––––––

Proč si Silver, Hansson a Doerr vedou tak dobře? Na tuto otázku existují dva typy odpovědí. První jsou odpovědi na mikro rovině, které se dotýkají osobnostních rysů a strategií, jež tomuto triu pomohly na vrchol. Druhý typ odpovědí se soustředí na makro rovinu a spíše než na konkrétní jednotlivce se zaměřuje na typ práce, který ztělesňují. Přestože jsou oba přístupy k zodpovězení této zásadní otázky důležité, pro naši diskusi se ukazují být relevantnější odpovědi na makro rovině, protože lépe osvětlují, čeho si naše současná ekonomika cení.

Tuto makro perspektivu prozkoumáme s pomocí dvojice ekonomů z MIT, Erika Brynjolfssona a Andrewa McAfeeho, kteří ve své vlivné knize z roku 2011 Race Against the Machine (Závod se stroji)1 přesvědčivě dokládají, že z mnoha rozličných vlivů, které se uplatňují, trh práce zcela nepředvídatelně ovlivňuje právě vzestup digitálních technologií. „Potýkáme se s nástupem velké restrukturalizace,“ vysvětlují Brynjolfsson a McAfee hned v úvodu knihy. „Naše technologie uhánějí kupředu, ale mnoho našich schopností a organizací zaostává.“ Pro mnoho pracujících zvěstuje toto zaostávání špatné zprávy. Jak se inteligentní stroje zlepšují a rozdíly mezi schopnostmi strojů a lidí se zmenšují, zaměstnavatelé stále více tíhnou k najímání „nových strojů“ spíše než „nových lidí“. A když nelze než najmout člověka, pracovat na dálku je dnes díky rozvoji technologií pro komunikaci a spolupráci snazší než kdykoli předtím, což firmy motivuje klíčové pozice outsourcovat hvězdám – a mezi místními talenty zvyšuje nezaměstnanost.

Realita však není všeobecně neutěšená. Brynjolfsson a McAfee zdůrazňují, že ona velká restrukturalizace nedecimuje všechna pracovní místa, ale tvoří mezi nimi propast. V nové ekonomice bude stále více lidí tratit, protože jejich schopnosti bude možné automatizovat nebo snadno outsourcovat, budou však i tací, kteří nejen přežijí, ale budou výborně prospívat – budou ceněnější (a tedy i lépe ohodnocení) než dřív. Brynjolfsson a McAfee nejsou jediní, kdo ekonomice předpovídá takovou dvojí trajektorii. V roce 2013 vydal například ekonom Tyler Cowen z George Mason University knihu Average Is Over (S průměrností je konec), kde zaznívá stejná teze digitální propasti. Analýza Brynjolfssona a McAfeeho je však zvlášť užitečná, protože v ní dále identifikují tři konkrétní skupiny lidí, kteří budou stát na té lukrativní straně digitální propasti a budou se ve věku inteligentních strojů těšit neúměrnému množství výhod. Asi vás nepřekvapí, že do těchto tří skupin náhodou patří Silver, Hansson a Doerr. Pojďme si tyto skupiny postupně projít, abychom lépe pochopili, proč jsou najednou tak cenné.

Vysoce kvalifikovaní pracovníci

Skupinu ztělesněnou Natem Silverem označují Brynjolfsson a McAfee jako „vysoce kvalifikované“ pracovníky. Pokroky v oblasti robotiky nebo rozpoznávání řeči sice vedou k automatizaci mnoha nepříliš kvalifikovaných pozic, jak ovšem ekonomové zdůrazňují, „další technologie, jako jsou vizualizace dat, analytika, vysokorychlostní komunikace a rychlá výroba prototypů (rapid prototyping) zvýšily přínos abstraktnějšího a na datech založeného uvažování a tím i hodnotu těchto pozic“. Jinak řečeno, ti, kdo disponují věšteckou schopností pracovat s čím dál komplikovanějšími stroji a vymámit z nich cenné výsledky, budou prospívat. Tyler Cowen tuto skutečnost shrnuje ještě lapidárněji: „Klíčovou otázkou bude: Umíš dobře pracovat s inteligentními stroji, nebo ne?“

Nate Silver, který s naprostou samozřejmostí krmí daty obrovské databáze a následně je z nich sosá do svých tajemných simulací Monte Carlo, je samozřejmě zosobněním takového vysoce kvalifikovaného pracovníka. Inteligentní stroje nestojí Silverovu úspěchu v cestě, naopak jsou pro něj předpokladem.

Superhvězdy

Vynikající programátor David Heinemeier Hansson je příkladem druhé skupiny, kterou čeká podle Brynjolfssonovy a McAfeeho předpovědi v nové ekonomice rozkvět – jde o „superhvězdy“. Vysokorychlostní datové sítě a nástroje pro spolupráci, jako e-mail či telekonferenční software, vymýtily v mnoha oblastech znalostní práce regionalismus. Už nedává smysl zaměstnat třeba programátora na plný úvazek, vyhradit mu místo v kanceláři a platit mu benefity, když si můžete místo toho zaplatit jednoho z nejlepších programátorů na světě, jako je Hansson, jen na tak dlouho, jak bude pro dokončení projektu třeba. V takovém případě pravděpodobně dostanete lepší výsledky za méně peněz a i Hansson bude moci obsloužit za rok více klientů a ve výsledku na tom bude rovněž lépe.

To, že Hansson bude možná pracovat na dálku ze španělské Marbelly, zatímco vy máte kanceláře v Des Moines v Iowě, pro vaši firmu nehraje roli, protože díky rozvoji technologií pro komunikaci a spolupráci probíhá celý proces takřka bezproblémově. (Hraje to ale roli pro méně kvalifikované domovské programátory z Des Moines, kteří potřebují pravidelný příjem.) Stejný trend vykazuje čím dál více oblastí, kde technologie umožňují produktivně pracovat na dálku – konzultantské služby, marketing, tvůrčí psaní, design a další. Jakmile je jednou trh s talenty dostupný všem, ti na vrcholu zažívají konjunkturu, zatímco zbytek trpí.

Ve své klíčové práci z roku 1981 ekonom Sherwin Rosen matematicky popsal trhy, kde „vítěz bere vše“. Jedním z hlavních Rosenových přínosů bylo, že explicitně modeloval talent – který ve svých vzorcích označil nenápadnou proměnnou q – jako faktor s „nedokonalou substitucí“, kterou vysvětluje následovně: „Poslech několika po sobě jdoucích průměrných zpěváků nedá dohromady jeden skvělý výkon.“ Jinak řečeno, talent není komodita, kterou můžete nakupovat ve velkém a různě ho kombinovat pro dosažení požadované úrovně – být nejlepší s sebou nese něco navíc. Pokud se tedy pohybujete na trhu, kde má spotřebitel přístup ke všem interpretům a hodnota q je u všech známá, spotřebitel si vybere toho úplně nejlepšího. I když je rozdíl v talentu toho nejlepšího a toho, kdo je v žebříčku schopností o příčku níž, jen malý, superhvězdy stejně ovládnou většinu trhu.

Když Rosen tento efekt v 80. letech studoval, zaměřoval se na příklady filmových hvězd nebo hudebníků, kde existoval jasný trh v podobě kin a obchodů s hudebními nosiči skýtajících publiku přístup k různým interpretům a možnost před rozhodnutím o koupi poměrně přesně zhodnotit jejich talent. Rozvoj technologií pro komunikaci a spolupráci přeměnil v podobně všeobecně dostupná tržiště mnoho původně lokálních trhů. Malá firma hledající počítačového programátora nebo PR konzultanta má dnes přístup k mezinárodnímu trhu talentů, stejně jako nástup obchodů s nahrávkami umožnil hudebním fanouškům z maloměst obejít místní hudebníky a koupit si alba nejlepších světových kapel. Efekt superhvězd má dnes tedy, jinými slovy, mnohem širší působnost, než mohl Rosen před třiceti lety předvídat. V naší dnešní ekonomice stále větší počet jedinců soupeří ve svých oborech se superhvězdami.

Vlastníci

Poslední skupinu, jež bude v naší nové ekonomice vzkvétat – skupinu zosobněnou Johnem Doerrem – tvoří ti, kdo disponují kapitálem pro investice do nových technologií, jež velkou restrukturalizaci pohánějí. Jak víme už od Marxe, přístup ke kapitálu přináší obrovské výhody. Je ovšem také pravda, že některá období skýtají více výhod než jiná. Brynjolfsson a McAfee zmiňují jako příklad doby, kdy nebylo dobré sedět na penězích, poválečnou Evropu, kdy kombinace prudké inflace a agresivního zdanění vymazala stará jmění s překvapivou rychlostí (mohli bychom tomu říkat „efekt panství Downton“).

Velká restrukturalizace je na rozdíl od poválečného období přesně ten čas, kdy je dobré mít přístup ke kapitálu. Abyste pochopili, proč, vzpomeňte si nejdřív, že teorie vyjednávání, klíčová složka běžného ekonomické myšlení, říká, že když se peníze vydělávají kombinací investice kapitálu a práce, výnosy se navracejí, zhruba řečeno, úměrně velikosti vkladu. S tím, jak digitální technologie v mnoha odvětvích snižují potřebu práce, se podíl výnosů plynoucích těm, kdo inteligentní stroje vlastní, zvyšuje. Poskytovatel venture kapitálu může v dnešní ekonomice financovat společnost, jako je Instagram, která se nakonec prodala za miliardu dolarů, a přitom zaměstnávala pouhých třináct lidí. Kdy jindy v historii mělo tak malé množství práce podíl na tak obrovské hodnotě? Vzhledem k tak malému vkladu práce je podíl z tohoto majetku plynoucí zpět majitelům strojů – v tomto případě venture investorům – bezprecedentní. Není divu, že mi venture investor, se kterým jsem dělal rozhovor pro svou poslední knihu, trochu s obavami přiznal: „Každý chce mou práci.“

–––––––––

Dejme si teď dohromady všechno, co jsme si zatím řekli: Jak jsme zjistili, podle současného ekonomického myšlení pohání bezprecedentní rozvoj a vliv technologií obrovskou restrukturalizaci naší ekonomiky. V nové ekonomice budou mít tři skupiny zvláštní výhodu – ti, kteří umějí dobře a kreativně pracovat s inteligentními stroji, ti, kteří jsou nejlepší v tom, co dělají, a ti, kteří mají přístup ke kapitálu.

Nechápejte mě špatně, velká restrukturalizace, kterou popsali ekonomové jako Brynjolfsson, McAfee a Cowen, není v současnosti jediným důležitým ekonomickým trendem a tři výše zmiňované skupiny nejsou jedinými skupinami, kterým se bude dařit. Pro argument této knihy je však důležité, že tyto trendy, byť nejsou jediné, jsou důležité a tyto skupiny, byť nejsou jedinými takovými skupinami, budou zažívat konjunkturu. Pokud se tedy můžete přidat k některé z těchto skupin, povede se vám dobře. Pokud ne, možná se vám i tak povede dobře, ale vaše pozice bude ošidnější.

Otázka, s níž se teď musíme vypořádat, je tedy zřejmá: Jak se dostat na stranu vítězů? Za cenu toho, že zadusím vaše rostoucí nadšení, bych měl hned na úvod přiznat, že neznám tajný recept, jak rychle nahromadit kapitál a stát se dalším Johnem Doerrem. (Kdybych to tajemství znal, tak bych ho navíc jen sotva prozradil v knize.) Zbylé dvě skupiny vítězů jsou ale přístupné. Tím, jak se k nim přidat, se budeme zabývat dál.

JAK SE V NOVÉ EKONOMICE DOSTAT NA STRANU VÍTĚZŮ

Zmínil jsem dvě skupiny, které čeká rozkvět a jsou podle mého názoru přístupné – ti, kdo dokáží pracovat kreativně s inteligentními stroji, a ti, kdo jsou hvězdami ve svém oboru. Kudy vede cesta na lukrativní stranu stále se rozšiřující digitální propasti? Já jsem přesvědčen, že zásadní roli hrají dvě hlavní schopnosti.

Dvě hlavní schopnosti pro dosažení úspěchu v nové ekonomice

1. schopnost rychle se učit komplikovaným věcem

2. schopnost produkovat špičkové výstupy, co se týče kvality i rychlosti

Začněme první schopností. Nejdříve si ale musíme uvědomit, že jsme zhýčkaní intuitivní a primitivní uživatelskou zkušeností s mnoha technologiemi cílícími na běžné uživatele, jako jsou Twitter nebo iPhone. To jsou však spotřebitelské výrobky, nikoli seriózní nástroje – většina inteligentních strojů, které velkou restrukturalizaci pohánějí, je na pochopení a zvládnutí podstatně složitější.

Vezměte si Nata Silvera, již zmíněný příklad člověka, kterému se daří, protože umí dobře pracovat se složitými technologiemi. Když se ponoříme hlouběji do jeho metodologie, zjistíme, že generovat na datech založené předpovědi volebních výsledků není tak snadné jako napsat do vyhledávače „Kdo dostane víc hlasů?“. Silver si buduje rozsáhlou databázi výsledků průzkumů veřejného mínění (z tisíců průzkumů od 250 agentur) a následně je zpracovává pomocí oblíbeného systému pro statistickou analýzu, Stata, z dílny firmy StataCorp. To nejsou nástroje, s nimiž se snadno naučíte zacházet. Tady je třeba typ příkazu, kterému musíte rozumět, abyste mohli pracovat s moderní databází, jakou používá Silver:

CREATE VIEW cities AS SELECT name, population, altitude FROM capitals UNION SELECT name, population, altitude FROM non_capitals;

Pro práci s databázemi tohoto typu se používá jazyk SQL. Databázi posíláte příkazy, jako je ten uvedený výše, abyste mohli pracovat s informacemi, které jsou v ní uložené. Pochopit, jak s databázemi zacházet, je zrádné. Náš příkaz například vytvoří „pohled“, neboli virtuální databázovou tabulku, která pohromadě zobrazí data z několika různých existujících tabulek a lze na ni pak směrovat SQL příkazy jako na standardní tabulku. Kdy pohledy vytvářet a jak to dělat dobře, je zapeklitá věc, jedna z mnoha, které musíte pochopit a zvládnout, abyste ze skutečných databází dokázali vyloudit kloudné výsledky.

Když zůstaneme u naší případové studie Nata Silvera, všimněme si i druhé z technologií, jež využívá, systému Stata. Jedná se o výkonný nástroj, který rozhodně není z těch, s nimiž se lze naučit pracovat intuitivně po chvilkovém oťukávání. Tady je například popis funkcí přidaných do nejnovější verze: „Stata 13 disponuje navíc mnoha novými funkcemi, jako jsou treatment efekty, multiúrovňové GLM, významnost a velikost vzorku, generalizované SEM, předpovídání, velikost efektů, řízení projektu, dlouhé řetězce, BLOB, a mnoho dalších.“ Silver tento komplikovaný software využívá – včetně všech generalizovaných SEM a BLOBů – pro konstruování spletitých modelů se vzájemně propojenými částmi: mnohonásobné regrese prováděné na volitelných parametrech, na něž se pak odkazuje jako na volitelné hodnoty využívané v pravděpodobnostních výrocích.

Všechny tyto detaily zde uvádím, abych zdůraznil, že inteligentní stroje jsou komplikované a na zvládnutí složité.2 Přidat se ke skupině, která s těmito stroji dokáže dobře pracovat, tedy vyžaduje rozvinout svou schopnost učit se obtížné věci. A vzhledem k tomu, jak rychle se technologie vyvíjejí, proces učení nikdy nekončí – musíte být schopni to zvládat rychle a opakovaně.

Schopnost rychle se učit obtížným věcem samozřejmě není nutná jen pro dobré ovládání inteligentních strojů. Klíčovou roli hraje také při snaze stát se superhvězdou takřka v jakémkoli oboru – včetně těch, které mají s technologiemi pramálo společného. Stát se prvotřídním instruktorem jógy například vyžaduje osvojit si stále komplikovanější sadu fyzických dovedností. Vyniknout v určitém medicínském oboru, abych uvedl další příklad, vyžaduje schopnost rychle si osvojit nejnovější vědecké poznatky o daných procedurách. Vyjádřeno v kostce: Neumíte-li se učit, nemůžete prosperovat.

Podívejme se nyní na druhou hlavní schopnost ze seznamu výše – schopnost produkovat špičkové výstupy. Pokud se chcete stát superhvězdou, osvojit si potřebné dovednosti je nezbytné, ale samo o sobě to nestačí. Latentní potenciál musíte následně přetavit v hmatatelné výstupy, kterých si lidé budou cenit. Spousta vývojářů například dokáže dobře programovat, ale David Hansson, zmíněný příklad superhvězdy, tuto schopnost využil k vytvoření Ruby on Rails, projektu, kterým si vydobyl svou pověst. Kvůli Ruby on Rails musel Hansson pracovat na hranici svých stávajících schopností a dosáhnout jednoznačně hodnotných a konkrétních výsledků.

Schopnost produkovat kvalitní výstupy potřebují i ti, kdo chtějí ovládnout práci s inteligentními stroji. Natu Silverovi nestačilo naučit se pracovat s obrovskými soubory dat a provádět statistické analýzy. Musel pak ještě dokázat, že umí svou schopnost využít a dostat z inteligentních strojů informace, které zajímají široké publikum. V době, kdy zpracovával statistiky pro server Baseball Prospectus, pracoval Silver s řadou zapálených statistiků, byl ale jediný, kdo si dal tu práci přizpůsobit své schopnosti novému a lukrativnímu odvětví předpovídání volebních výsledků. Z toho plyne další obecná poučka, jak se v naší ekonomice dostat na stranu vítězů: Neprodukujete-li výstupy, nebudete prosperovat – jakkoli jste kvalifikovaní či talentovaní.

Teď, když jsme identifikovali dvě schopnosti, které jsou zásadní, chcete-li v našem novém, technologiemi narušeném světě prorazit, přímo se nabízí doplňující otázka: Jak si tyto dvě hlavní schopnosti pěstovat? A tady se dostáváme k ústřední tezi celé knihy: Dvě právě popsané hlavní dovednosti závisí na schopnosti hluboce pracovat. Pokud touto základní schopností nedisponujete, budete mít problém učit se obtížným věcem a produkovat špičkové výstupy.

Závislost těchto dovedností na hluboké práci není na první pohled zřejmá; vyžaduje to lépe se obeznámit s poznatky z oblasti učení, soustředění a produktivity. Následující pasáže vás s nimi seznámí a díky tomu pro vás přestane být spojitost hluboké práce a ekonomického úspěchu něčím nečekaným a změní se v něco nevyvratitelného.

HLUBOKÁ PRÁCE POMÁHÁ RYCHLE SE UČIT SLOŽITÉ VĚCI

„Nechte svou mysl stát se optickou čočkou díky sbíhajícím se paprskům pozornosti; nechte svou duši zaměřit se celou svou pozorností na to, co ve vaší mysli představuje dominantní, zcela pohlcující myšlenku.“

S touto radou přichází Antonin-Dalmace Sertillanges, dominikánský mnich a profesor morální filozofie, který na začátku dvacátého století napsal útlou, ale převratnou knížku s názvem The Intellectual Life (Intelektuální život). Sertillanges knihu napsal jako návod k „rozvoji a prohloubení mysli“ pro ty, kdo si mají na živobytí vydělávat ve světě myšlenek. Sertillanges napříč knihou zmiňuje nutnost zvládnout komplikovanou látku a čtenáři pomáhá se na tuto výzvu připravit. Z toho důvodu se nám jeho kniha může hodit v našem honu za lepším pochopením toho, jak si lidé rychle osvojují obtížné (kognitivní) schopnosti.

Pro pochopení Sertillangesovy rady se vraťme k uvedenému citátu. Sertillanges ve svém vyjádření, které se v různých obměnách v The Intellectual Life opakuje, tvrdí, že abyste dosáhli lepšího pochopení určitého oboru, musíte k relevantním tématům přistupovat systematicky a nechat své „sbíhající se paprsky pozornosti“ odhalit pravdu ukrytou v každém z nich. Jinými slovy tedy učí: Učit se vyžaduje vysoké soustředění. Ukazuje se, že s touto myšlenkou předběhl svou dobu. Ve 20. letech 20. století přišel Sertillanges při svém přemítání o duševním životě na skutečnost týkající se zvládání kognitivně náročných úkolů, kterou trvalo akademikům formalizovat dalších sedm desetiletí.

Seriózně se na tom začalo pracovat v 70. letech 20. století, kdy začalo odvětví psychologie, někdy označované jako výkonnostní psychologie, systematicky zkoumat, čím se experti (v mnoha různých oborech) liší od ostatních. Na začátku 90. let 20. století dal profesor na Florida State University K. Anders Ericsson ze všech možných zdrojů dohromady jednu ucelenou odpověď, která odpovídala stále početnější vědecké literatuře, a nazval ji úderně – vědomý trénink.

Ericsson uvádí svůj klíčový článek na toto téma působivým tvrzením: „Odmítáme, že jsou tyto rozdíly [mezi experty dosahujícími vynikajících výkonů a normálními dospělými] pevně dané… Naopak tvrdíme, že rozdíly mezi experty dosahujícími vynikajících výkonů a normálními dospělými jsou výsledkem celoživotní snahy zlepšit svůj výkon v určité oblasti.“

Americká kultura má obzvlášť ráda příběhy s postavami géniů („Víš, jak lehký to pro mě je!?“ křičí ve známé scéně z filmu Dobrý Will Hunting postava Matta Damona, když hravě zvládne důkazy, na nichž si nejlepší světoví matematici vylámali zuby.) Směr výzkumu propagovaný Ericssonem a dnes široce přijímaný (s určitými výhradami3), takové mýty zpochybňuje. Zvládnout kognitivně náročný úkol vyžaduje specifický typ tréninku – existuje jen málo výjimek daných vrozeným talentem. (I v tomto ohledu Sertillanges, zdá se, předběhl svou dobu – v The Intellectual Life totiž píše: „I lidé nadaní genialitou byli výjimeční jen díky tomu, že veškerou svou energii soustředili na věc, v níž se rozhodli naplno vyniknout.“ Ericsson by to neřekl lépe.)

Tím se dostáváme k otázce, v čem vědomý trénink vlastně spočívá. Jako dva hlavní předpoklady se většinou uvádí, že (1) se soustředíte na konkrétní schopnost, kterou se snažíte zlepšit, nebo myšlenku, kterou se snažíte pochopit; (2) dostáváte zpětnou vazbu, takže můžete svůj přístup upravit, abyste zaměřovali pozornost tam, kde je to nejpřínosnější. První jmenovaný předpoklad je pro naše téma zvlášť důležitý, protože zdůrazňuje, že vědomý trénink a rozptylování nejdou dohromady a že vědomý trénink naopak vyžaduje nerušené soustředění. Jak poukazuje Ericsson: „Rozptýlená pozornost je takřka opakem soustředěné pozornosti, která je pro vědomý trénink nezbytná.“ (Zvýraznění moje.)

Jako psycholog se Ericsson ani ostatní v jeho oboru nezajímali o to, proč vědomý trénink funguje, pouze rozpoznali, že je to užitečné chování. V desítkách let následujících po vydání prvních Ericssonových zásadních článků na toto téma však neurovědci zkoumali fyzické procesy vedoucí k tomu, že se lidé v obtížných činnostech zlepšují. Novinář Daniel Coyle ve své knize The Talent Code (Kód talentu) z roku 2009 zjistil, že vědci jsou čím dál pevněji přesvědčeni o tom, že odpověď má co do činění s myelinem – vrstvou tukové tkáně, která roste kolem nervových buněk a funguje jako izolace, díky níž buňky přenášejí vzruchy rychleji a čistěji. Pro lepší pochopení toho, jaký podíl myelin na zlepšování výkonu má, si je třeba uvědomit, že schopnosti, jak intelektuální, tak fyzické, jsou v konečném důsledku jen obvody v mozku. Nový vědní obor zabývající se výkonem pak razí tezi, že určitá schopnost se zlepšuje s tím, jak se vám kolem příslušných neuronů vytváří silnější vrstva myelinu, což umožňuje příslušnému obvodu přenášet vzruchy hladčeji a efektivněji. Být v něčem skvělý tedy znamená být dobře omyelinovaný.

Toto zjištění je důležité, protože dává účinnosti vědomého tréninku neurologické opodstatnění. Když se intenzivně soustředíte na konkrétní schopnost, nutíte daný obvod v mozku znovu a znovu přenášet vzruchy odděleně od ostatních. Opakované zapojování konkrétního obvodu podněcuje buňky s názvem oligodendrocty začít neurony tvořící daný obvod obalovat myelinem – a tím schopnost fakticky upevnit. Intenzivně se soustředit na daný úkol a nenechat se rozptylovat je tedy důležité, protože jedině tak lze příslušný obvod v mozku od ostatních dostatečně oddělit a tím podnítit užitečnou myelinaci. A naopak, pokud se snažíte osvojit si složitou novou dovednost (třeba jak spravovat databáze pomocí SQL) ve stavu nízké pozornosti (možná máte zároveň otevřený Facebook), zapojujete příliš mnoho obvodů zároveň a příliš nahodile, než aby bylo možné izolovat právě tu skupinu neuronů, jež chcete skutečně posílit.

V průběhu století, které uběhlo od doby, kdy Antonin-Dalmace Sertillanges prvně psal o používání mysli jako optické čočky pro zaostření paprsků pozornosti, jsme od této nadnesené metafory dospěli k rozhodně méně poetickému vysvětlení spočívajícímu v oligodendrocytech. Tento sled myšlení o myšlení však směřuje k nevyhnutelnému závěru – naučit se rychle obtížné věci vyžaduje intenzivně se soustředit a nerozptylovat se. Učit se tedy jinak řečeno znamená vykonávat hlubokou práci. Pokud nemáte problém se do práce hluboce ponořit, nebudete mít problém zvládnout stále komplikovanější systémy a dovednosti nezbytné k tomu, aby se vám v dnešní ekonomice dařilo. Pokud ale zůstanete jedním z těch, komu hloubky nedělají dobře a nechají se kdykoli rozptýlit, neměli byste čekat, že si tyto dovednosti a práci s těmito systémy osvojíte snadno.

HLUBOKÁ PRÁCE POMÁHÁ PRODUKOVAT ŠPIČKOVÉ VÝSTUPY

Adam Grant produkuje špičkové výstupy. Když jsem ho prvně potkal v roce 2013, byl nejmladším odborným asistentem na Wharton School of Business, ústavu ekonomie na University of Pennsylvania, kde měl získat definitivu a stát se docentem. O rok později, když jsem začínal psát tuto kapitolu (a teprve začínal uvažovat o krocích vedoucích k mé vlastní definitivě), poslední informace zněly, že Grant je teď na Whartonu nejmladším řádným profesorem.4

Důvod, proč Grant ve svém akademickém odvětví postupoval tak rychle, je prostý – má výsledky. V roce 2012 vyšlo Grantovi sedm článků a všechny v předních odborných časopisech. To je na jeho obor (v němž docenti a profesoři většinou pracují samostatně nebo spolupracují jen s několika málo dalšími a nemají při výzkumu k ruce velké týmy studentů a postdoktorandů) neskutečně vysoký počet. V roce 2013 spadl na pět článků. To mu ale můžeme prominout, protože v tom samém roce vydal knihu s názvem Dávat a brát (Give and Take), v níž zpopularizoval něco ze svého výzkumu o vztazích v byznysu. Říct, že kniha měla úspěch, by bylo slabé slovo. Objevila se na obálce nedělní přílohy New York Times a stal se z ní naprostý bestseller. Když se v roce 2014 stal Grant řádným profesorem, měl už kromě svého bestselleru napsáno více než šedesát recenzovaných publikací.

Krátce poté, co jsem se s Grantem seznámil, jsem se, s ohledem na svou vlastní akademickou dráhu, nemohl na jeho produktivitu nezeptat. Naštěstí pro mě se se mnou o své postřehy k tématu rád podělil. Ukázalo se, že Grant věnuje technice produkování špičkových výstupů hodně přemýšlení. Například mi poslal sbírku powerpointových slajdů z workshopu, který navštívil spolu s dalšími akademiky z oboru. Seminář se věnoval na datech založeným poznatkům o tom, jak produkovat akademické práce s optimální frekvencí. Slajdy obsahovaly podrobné koláčové grafy o rozvržení času v daném období, vývojový diagram zachycující rozvoj vztahů se spoluautory a doporučený seznam četby čítající více než dvacet titulů. Profesoři ekonomie evidentně nesplňují klišé o roztržitých akademicích pohřbených v knihách, kteří čas od času narazí na nějakou velkou myšlenku. Na produktivitu nahlížejí jako na vědecký problém, který si říká o systematické řešení – a to Adam Grant, zdá se, našel.

Přestože Grantova produktivita závisí na mnoha faktorech, jedna věc se zdá být pro jeho metodu zásadní – dávkování těžké, ale důležité intelektuální práce do dlouhých, nepřerušovaných úseků. Grant si tak práci dávkuje na několika různých úrovních. V rámci roku směstná veškerou svou výuku do podzimního semestru, kdy se může plně soustředit na to, aby dobře učil a byl k dispozici svým studentům. (Tato metoda podle všeho funguje, protože Grant je v současné době nejlépe hodnoceným vyučujícím na Whartonu a držitelem mnoha pedagogických cen.) Díky tomu, že si všechno učení nadávkuje na podzim, může pak svou pozornost na jaře a v létě věnovat čistě výzkumu a pracovat na něm, aniž by ho tolik věcí rozptylovalo.

Grant dávkuje svou pozornost i v rámci kratších časových úseků. V semestru věnovaném výzkumu střídá období, kdy mají u něj studenti i kolegové dveře otevřené, a období, kdy se od okolí kompletně odstřihne, aby se bez rozptylování soustředil na jeden konkrétní výzkumný úkol. (Psaní odborného článku většinou dělí na tři samostatné fáze – analýzu dat, napsání úplné hrubé verze a zredigování hrubé verze v něco publikovatelného.) V těchto obdobích, která mohou trvat tři až čtyři dny, si často v e-mailu nastaví automatickou odpověď v nepřítomnosti, aby pisatelé věděli, že nemají čekat odpověď. „Moje kolegy to někdy mate,“ řekl mi. „Říkají mi ‚Ty přece nejsi nepřítomný, vždyť tě vidím, jak sedíš v kanceláři!‘ “ Pro Granta je ale důležité naordinovat si do doby, než daný úkol dokončí, přísnou izolaci.

Tipuji, že Adam Grant nepracuje výrazně víc hodin než průměrný akademik na elitním výzkumném pracovišti (je to obecně vzato skupina náchylná k workoholismu), přesto ale dokáže vyprodukovat víc výstupů než téměř kdokoli jiný v jeho oboru. Podle mého názoru přispívá k vysvětlení tohoto paradoxu jeho přístup k rozvrhování práce. Zvlášť tím, že svou práci soustřeďuje do intenzivních a nepřerušovaných úseků, těží z následujícího zákona produktivity:

vysoce kvalitní pracovní výstupy = (strávený čas) × (intenzita soustředění)

Pokud tomuto vzorci věříte, pak dávají Grantovy zvyky smysl – maximalizováním intenzity soustředění v době, kdy pracuje, maximalizuje výstupy, které za jednotku času strávenou prací vyprodukuje.

S tímto formalizovaným konceptem produktivity se nesetkávám poprvé. Prvně jsem ho zaznamenal před mnoha lety, když jsem rešeršoval svou druhou knihu, How to Become a Straight-A Student (Jak se stát premiantem). V rámci výzkumu jsem dělal rozhovor se zhruba padesátkou vysokoškoláků s naprosto vynikajícím prospěchem ze škol s nejkonkurenčnějším prostředím v zemi. Při rozhovorech jsem si všiml, že ti nejlepší studenti trávili učením méně času než skupina studentů, která byla v hodnocení hned za nimi. Jedním vysvětlením této skutečnosti se ukázal být vzorec uvedený výše – ti nejlepší si uvědomovali, jak důležitá je pro produktivitu intenzita, a dělali vše pro to, aby své soustředění maximalizovali, čímž výrazně omezili množství času potřebné k přípravě na testy nebo psaní esejů, aniž by jejich výsledky utrpěly na kvalitě.

Příklad Adama Granta naznačuje, že vzorec založený na intenzitě platí nejen pro prospěch bakalářských studentů, ale je relevantní i pro další kognitivně náročné úkoly. Proč to tak ale je? Zajímavé vysvětlení nabízí Sophie Leroyová, ekonomka z University of Minnesota. Ve svém článku z roku 2009 nazvaném poutavě „Why Is It So Hard to Do My Work?“ (Proč je pro mě tak těžké dělat svou práci?) představila Leroyová efekt, který nazvala zbytková pozornost (attention residue). V úvodu článku poukázala na to, že vědci zkoumají, jaký dopad má na výkon multitasking, snaha plnit několik úkolů najednou, když se ale dostanete na moderním znalostním pracovišti na dostatečně vysokou pozici, setkáte se mnohem spíše s lidmi, kteří pracují na mnoha různých úkolech po sobě: „Přecházet z jedné schůzky do druhé, začínat dělat na jednom projektu a záhy muset přepnout na jiný je běžná součást života ve firmách,“ vysvětluje Leroyová.

Výzkum odhalil, že problém s touto pracovní strategií je, že když přepnete z úkolu A na jiný úkol B, vaše pozornost za vámi zaostane – její část zůstane dál zaseknutá u původního úkolu. Zbytková pozornost je zvlášť velká, pokud jste na úkolu A před přepnutím na další úkol pracovali neohraničeně a málo intenzivně. I když ale úkol A před přepnutím na další úkol dokončíte, vaše pozornost stejně zůstává chvíli rozdělená.

Leroyová zkoumala vliv zbytkové pozornosti na výkon tak, že v laboratoři vynucovala přepínání mezi úkoly. V jednom takovém pokusu například nechala účastníky začít pracovat na sérii slovních hádanek. Při jednom testu je přerušila a řekla jim, že se musí přesunout k novému obtížnému úkolu, v tomto případě ke čtení životopisů a hypotetickému rozhodování, koho přijmout. V ostatních testech nechala účastníky před zadáním dalšího úkolu nejdřív hádanky doluštit. Mezi luštěním a rozhodováním o životopisech podrobila účastníky rychlé lexikální rozhodovací hře,5 aby kvantifikovala, kolik zbytkové pozornosti u předchozího úkolu zůstalo. Výsledky tohoto a podobných jejích pokusů hovořily jasně: „Lidé, kteří po přepnutí na jiný úkol částí pozornosti zůstanou u toho původního, s větší pravděpodobností podávají při řešení následujícího úkolu horší výkony.“

Koncept zbytkové pozornosti pomáhá vysvětlit, proč je vzorec založený na intenzitě pravdivý, a tím i Grantovu produktivitu. Grant tím, že na jednom obtížném úkolu pracuje dlouho bez přepínání, minimalizuje negativní vliv zbytkové pozornosti plynoucí z ostatních povinností, což mu umožňuje maximalizovat výkon při plnění daného úkolu. Když tedy Grant pracuje celé dny o samotě na odborném článku, dělá to jinými slovy efektivněji než běžný akademik s mnohem roztržitější strategií, který je od práce opakovaně vytrhován rušivými elementy tvořícími nánosy zbytkové pozornosti.

I když nemůžete Grantovu extrémní izolaci zcela napodobit (různými strategiemi, jak si naplánovat čas na hlubokou práci, se budeme zabývat v druhé části), koncept zbytkové pozornosti je i tak relevantní, protože naznačuje, že běžný zvyk pracovat ve stavu polorozptýlení může mít na vaše výkony katastrofální vliv. Kontrolovat každých plus minus deset minut poštu se může zdát neškodné. Mnozí toto chování dokonce obhajují s tím, že je pořád lepší než původní zvyk mít e-maily na monitoru otevřené neustále (jakkoli je tento argument irelevantní, protože se týká jiného zvyku, který už navíc mnoho lidí nepraktikuje). Leroyová ale ukazuje, že nový zvyk není o moc lepší. Rychlé kouknutí na e-mail vytvoří pro pozornost nový cíl. A co hůř, když uvidíte nové zprávy, které nebudete moct hned vyřídit (což je většinou), zpět k původní činnosti se budete nuceni vrátit, aniž byste dokončili tu druhou. Zbytková část pozornosti, kterou po sobě přepínání mezi nedořešenými úkoly zanechá, pak bude srážet váš výkon.

Když si od těchto jednotlivých zjištění uděláme trochu odstup, začne se nám skládat jasný argument: Produkovat výstupy na nejlepší možné úrovni vyžaduje pracovat na jediném úkolu po dlouhou dobu, naprosto soustředěně a bez rozptylování. Jinak řečeno, typem práce, který optimalizuje výkon, je hluboká práce. Pokud vám hloubka dělá problémy, bude pro vás obtížné dosahovat co do kvality i kvantity špičkových výsledků, které jsou pro profesní úspěch stále nezbytnější. Pokud tedy své konkurenty naprosto nezastiňujete talentem a dovednostmi, tak vás ti z nich, kteří dokážou pracovat hluboce, svými výstupy převálcují.

A CO JACK DORSEY?

Již jsem předestřel svou tezi, proč podle mě hluboká práce podporuje schopnosti, jež jsou v naší ekonomice stále důležitější. Než však tento závěr přijmeme, musíme se vypořádat s typem otázky, který často v debatách na toto téma zaznívá: A co Jack Dorsey?

Jack Dorsey pomáhal zakládat Twitter. Poté, co přestal dělat výkonného ředitele, založil firmu zabývající se zpracováním plateb s názvem Square. Když budu citovat z jeho profilu na webu časopisu Forbes: „Je to turbo plavec proti proudu a recidivista.“ Je to taky někdo, kdo netráví příliš času ve stavu hluboké práce. Dorsey nemá ten luxus trávit dlouhá období nerušeným přemýšlením, protože v době, kdy jeho profil na Forbesu vyšel, byl na manažerské pozici jak ve Twitteru (kde zůstal předsedou představenstva), tak ve společnosti Square. V důsledku toho má svůj rozvrh rozplánovaný na minuty, což jeho firmám zajišťuje předvídatelné „týdenní kadence“ (a také způsobuje, že Dorseyho čas a pozornost jsou velmi roztříštěné).

Dorsey třeba říká, že průměrný den končí se třiceti až čtyřiceti sadami poznámek ze schůzek a porad, které si pak v noci prochází a třídí. V krátkých okamžicích mezi všemi těmi schůzkami věří v nutnost vystavovat se šťastným náhodám. „Spoustu práce dělám u stolů ke stání, kam může kdokoli přijít,“ říká Dorsey. „Můžu si tak po firmě vyslechnout spoustu různých rozhovorů.“

Tento styl práce rozhodně není práce hluboká. Abych použil termín z předchozí podkapitoly, Dorseyova zbytková pozornost se nejspíš vrší do úctyhodné výše, jak těká z jedné schůzky na druhou a v krátkých mezidobích se nechá libovolně vyrušovat ostatními. Přesto však nelze Dorseyho práci označit za mělkou, protože mělká práce, jak jsme ji definovali v úvodu, má nízkou hodnotu a je snadno replikovatelná, zatímco to, co dělá Jack Dorsey, má obrovskou hodnotu a je v naší ekonomice vysoce ceněné (v době, kdy toto píšu, patří Dorsey mezi tisíc nejbohatších lidí na světě s čistým jměním dosahujícím 1,1 miliardy dolarů).

Jack Dorsey je pro naši diskusi důležitý, protože zastupuje skupinu, kterou nemůžeme přehlížet – jedince, kterým se daří i bez hluboké práce. Když jsem tuto podkapitolu nazval „A co Jack Dorsey?“, ilustroval jsem na konkrétním příkladu obecnější otázku: Pokud je hluboká práce tak důležitá, jak to, že existují roztěkaní lidé, kterým se daří skvěle? Na závěr této kapitoly se chci touto otázkou zabývat, aby neodváděla vaši pozornost, až se do tématu hluboké práce ponoříme na následujících stránkách hlouběji.

Na začátek musíme poznamenat, že Jack Dorsey je vysoce postavený manažer velké společnosti (vlastně dvou společností). Jedinci na takových pozicích mají významné místo v kategorii těch, komu se daří i bez hluboké práce, protože životní styl takových manažerů je proslule a nevyhnutelně rozlítaný. Takto se Kerry Trainor, výkonný ředitel společnosti Vimeo, snažil odpovědět na otázku, jak dlouho zvládne vydržet bez e-mailu: „Zvládnu to minimálně celou sobotu, aniž bych… aniž… no většinu dne… teda, tak podívám se na něj, ale to hned neznamená, že odpovím.“

Zároveň jsou samozřejmě vysoce postavení manažeři lépe odměňovaní a v americké ekonomice hrají důležitější roli než kdykoli před tím. Úspěch Jacka Dorseyho bez hluboké práce je u elitních manažerů běžný. Když jsme si tuto skutečnost uvědomili, je teď třeba udělat krok zpět a připomenout si, že nepodkopává hodnotu hluboké práce obecně. Proč? Protože to, že vysoce postavení manažeři ve svém pracovním životě potřebují rozptylování, je jedním z hlavních specifik jejich práce. Dobrý vrcholný manažer je vlastně obtížně automatizovatelný rozhodovací stroj, ne nepodobný systému Watson od IBM, který soutěžil v americké verzi Riskuj! Vybudovali si s vynaložením velkého úsilí depozitář zkušeností a tříbili si a prokázali instinkt pro svůj trh. Během dne jsou jim předkládány vstupy – v podobě e-mailů, schůzek, návštěv pracovišť a podobně – které musejí zpracovat a reagovat na ně. Chtít po výkonném řediteli, aby strávil čtyři hodiny hlubokým přemýšlením o jediném problému, je plýtvání tím, co ho či ji dělá tak cenným. Je lepší najmout tři chytré podřízené a nechat o daném problému hluboce přemýšlet je a pak předložit jejich řešení manažerovi, aby učinil konečné rozhodnutí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hluboká práce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.