Obsah

O KNIZE

O AUTOROVI

Titulní list

Předmluva

ČÁST PRVNÍ Putin I. Lví srdce

Kapitola první, v níž se kremelský ideolog Alexandr Vološin naučí snášet Lenina

Pochovat Lenina

Novoroční pohádka

Sovětský přepych

První přítel

Hliníkový křížek

Sytý začátek století

Kapitola druhá, v níž politického exulanta Borise Berezovského nepozvou na královskou svatbu

Sbalit husu

Ponorka

Nový Andropov

Dluhy je třeba platit

Antiteroristická internacionála

Unikátní novinářský kolektiv

Nord-Ost: divadlo Na Dubrovce

Královská svatba

Kapitola třetí, v níž nejbohatší Rus Michail Chodorkovskij ztratí svou firmu i svobodu a zároveň zmizí Rodina

Šašlikové tabu

Parlamentní republika

Nová elita

Přízrak zástavních dražeb

Volba byla učiněna

Operace Energie

Mise byla splněna

Rodina mizí

Poslední člen Rodiny

ČÁST DRUHÁ Putin II. Velkolepý

Kapitola čtvrtá, v níž šéf kremelské administrativy Dmitrij Medveděv vytvoří novou ruskou společenskou třídu

Dima

Ideální kandidát

Zdvojnásobení HDP

Léto jako ve snách…

Kapitola pátá, v níž vedoucí kanceláře ukrajinského prezidenta Viktor Medvedčuk zůstane posledním Ukrajincem, jemuž Putin věří

Krymský přítel

Leningraďané a Ukrajinci

Pátrání po slabém článku

Podzimní karneval

Oranžová noční můra

Kapitola šestá, v níž zástupce šéfa prezidentské kanceláře Vladislav Surkov hájí obležený Kreml

Pronajatý byt

Obležená pevnost

Válčící vladař celého světa

Šedesát let bez války

Suverénní demokracie

Kapitola sedmá, v níž prezidentův asistent Igor Šuvalov bude vymýšlet, jak z Ruska znovu udělat velmoc

Energetická supervelmoc

Pakt Putin-Schröder

Cynická internacionála

Výbor pro řízení Ukrajiny

První plynová

Kapitola osmá, v níž vicepremiér Sergej Ivanov až příliš snadno uvěří ve své nástupnictví

Dostihy následníků

Rána přes nohy

Spiknutí čtyř

Impérium dostalo trhlinu

Válka každý den

Že by varianta třetí?

ČÁST TŘETÍ Carevič Lžidmitrij

Kapitola devátá, v níž se gruzínskému prezidentovi Michailu Saakašvilimu podaří uchovat si nejen moc, ale i něco mnohem cennějšího

Dědiční nepřátelé

Vše může být ještě mnohem horší

„Jen mezi námi“

Válka, která nebyla

Světová válka

Druhá ukrajinská fronta

Kapitola desátá, v níž se Barack Obama stane největším přítelem a úhlavním nepřítelem Kremlu

Vyjít ze stínu

Ruský Obama

Medveděv jako Antiputin

Kapitola jedenáctá, v níž se vicepremiér Igor Sečin stává ruským Che Guevarou

Náš člověk v Havaně

Kapitán Hák

Pravý naftař

První po Putinovi

Bitva o Moskvu

Kapitola dvanáctá, v níž ruská princezna Taťána Jumaševová vymýšlí novou demokratickou stranu

Rodina se vrací

Nová strana

Zrušení nevolnictví

Dožít se září

Liberální strana

Nová tvář

Válka začíná

Kapitola třináctá, v níž opoziční předák Alexej Navalnyj pochopí, že může v čele lidu vytáhnout na Kreml

Podvodníci a zloději

Povstání špinavých bot

Medveděvova renesance

Po kremelských linkách

Vrchol politiky

Pokus o Majdan

Počátky reakce

Demedvedizace

ČÁST ČTVRTÁ Putin III. Hrozný

Kapitola čtrnáctá, v níž patriarcha Kirill začne řídit ministry

„Patriarcha věří v Putina“

Slovo a snahy pastýřovy

Střídání oveček

Kapitola patnáctá, v níž kremelský ideolog Vjačeslav Volodin vynalezne novou národní ideu

Asymetrická reakce

Kdo řídí zemi?

Dětské povstání

Rakovinová epidemie

Snowden místo Obamy

Jiné hodnoty

A opět politika

Kapitola šestnáctá, v níž Putinův tiskový tajemník Dmitrij Peskov pochopí, že zalíbit se Západu se tomuto Rusku nepodaří už nikdy

Hry, které jsme si zasloužili

„Nebo ji ztratíme“

Začátek Her

Hry vrcholí

Nový Afghánistán

Rozuzlení Her

Strhávání masek

Kapitola sedmnáctá, v níž se ministr obrany Sergej Šojgu pomstí za Afghánistán a cara Mikuláše I.

Boss

Všechno sedí

Přízrak Mikuláše I.

Krym je náš

Ruské jaro

Střelec

Nová říše zla

Svíce za padlé

Zahraniční politika se mění v domácí

Kapitola osmnáctá, v níž Alexej Kudrin prohraje bitvu o místo v prezidentově hlavě

Sbohem, pracovno!

Karta se obrací

Zpověď v Kremlu

Potrestaní přátelé

„Dva Židáci, jeden Ukr“

Boj o místo v Putinově hlavě

Kapitola devatenáctá, v níž si Ramzan Kadyrov zajede do Dubaje a zase se vrátí

Opozičník byl zabit, prezident zmizel

Nové krytí

Zvláštní vztahy

Útěk do Emirátů

Vlk a medvěd

Válka pokračuje

Kapitola dvacátá, v níž se Bašár Asad stává zrcadlovým odrazem Vladimira Putina

„Náš ničema“

Australská samota

Rada ředitelů korporace „Svět“

Třetí světová začíná

ZÁVĚR Putin IV. Svatý

Bratr navždy

Přátelé navždy

Král navždy

O KNIZE

Jak je vybudována dnešní ruská státní moc? Je Vladimir Putin opravdu neomezeným vládcem současného Ruska, anebo mu vládne spíše jakýsi „kolektivní Putin“ či „nové politbyro“? Jak dlouho bude trvat putinismus? Na tyto zcela zásadní otázky se snaží odpovědět kniha Všichni muži Kremlu, kterou napsal známý ruský novinář, bývalý válečný zpravodaj listu Kommersant a poté šéfredaktor nezávislé internetové televize Dožď Michail Zygar. Metoda je jednoduchá: Zygar především zpovídá lidí z nejbližšího Putinova okolí a rešeršuje rozhovory, které s nimi vedl on sám, nebo jeho kolegové. Před čtenářem se tak střídají zajímavé portréty takových mužů, jakými jsou třeba Dmitrij Medveděv či Boris Berezovskij, ale i lidí u nás méně známých – kremelského ideologa Vladislava Surkova, Putinovy neodmyslitelné pravé ruky Igora Sečina, někdejšího šedého kardinála Kremlu Alexandra Vološina či ministra obrany Sergeje Šojgua.

Zygar přitom ukazuje, jakým vývojem prošel hlavní protagonista celé knihy Vladimir Putin. V počátcích své vlády se snažil být reformátorem. Ale pak se postupně začal měnit jak jeho vztah k Západu, který dnes pokládá za proradný a přisuzuje mu vinu za všechny potíže svého impéria, tak i k ruským liberálům a střední třídě, jež začal považovat za zrádce. Putin se vrací k nacionalistickému paradigmatu velkoruského státu a jeho zájmů, osvědčeným technologiím moci a budování vlastního kultu. Vrchol mocenské pyramidy v Rusku dnes proto tvoří šéfové silových rezortů a někdejší Putinovi spolupracovníci z KGB. Mezi ruskými občany se pak Putin opírá především o příslovečné „obyčejné“ Rusy, zpracovávané masivní státní, hlavně televizní propagandou.

Zygarova kniha tak líčí vznik a vývoj dnešního ruského mocenského systému a jeho cestu do stále užšího, uzavřenějšího a nebezpečnějšího kruhu.

Z RECENZÍ:

Zygarova kniha je prvním důsledným popisem všeho, co se za posledních 20 let stalo, který jsem četla. Je to velmi důležitá studie, jež umožňuje dozvědět se fakta z bezprostředních reportáží.

Světlana Alexijevičová, laureátka Nobelovy ceny

Je to přehledná, podivuhodně chladnokrevná a naprosto nestranná nejnovější historie ruského státu.

Boris Akunin, spisovatel

Všichni muži Kremlu jsou lepší než všechny mé vlastní knihy o Putinovi dohromady.

Stanislav Belkovskij, politolog

O AUTOROVI

Michail Zygar (1981) je ruský spisovatel, režisér, novinář a publicista. Jako dítě žil s rodiči v Angole, po maturitě vystudoval slavnou moskevskou diplomatickou akademii MGIMO, ale studoval kupříkladu taky na Káhirské univerzitě. V letech 2000–2009 působil v listu Kommersant a jako válečný zpravodaj referoval o válkách v Iráku, Libanonu a Palestině či o revolucích na Ukrajině a v Kyrgyzstánu. V letech 2010–2015 působil jako šéfredaktor nezávislé internetové televize Dožď, kde mimo jiné řídil přenosy z protiputinských demonstrací v Moskvě v zimě roku 2011–2012. Je laureátem několika novinářských cen za prosazování svobody slova v Rusku (ZEIT-Stiftung Ebelin, americká cena International Press Freedom Award). Před sedmi lety vydal společně s V. Panjuškinovou knihu Gazprom. Nová ruská zbraň.

Kniha Všichni muži Kremlu se ihned po svém vydání na konci roku 2015 stala ruským bestsellerem a během dalšího půlroku byla vydána v dalších sedmi zemích.

Wikipedie:

https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%97%D1%8B%D0%B3%D0%B0%D1%80%D1%8C,_%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%B8%D0%BB_%D0%92%D0%B8%D0%BA%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87

Michail Zygar

VŠICHNI MUŽI KREMLU

Stručná historie současného Ruska

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Michail Zygar

Všichni muži Kremlu

Stručná historie současného Ruska

Z ruského originálu Vsja kremlevskaja rať vydaného v roce 2015

nakladatelstvím Intělektualnaja litěratura v Moskvě

přeložil Libor Dvořák

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

Redakce papírového vydání Iva DVořáková

Korektury Kristýna Hoblová

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram

jako svou 165. publikaci

Vydání první

Tato kniha vyšla s laskavou pomocí Nadace Český literární fond a Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT podporujícího vydávání překladů ruské literatury.

Издание осуществлено при участии Программы поддержки переводов русской литературы TRANSCRIPT Фонда Михаила Прохорова.

© 2016 by Michail Zygar

Překlad © Libor Dvořák, 2016

ISBN 978-80-87855-73-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-74-4 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-64-5 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

Předmluva

Když jsem začínal psát tuhle knihu, myslel jsem si, že půjde o příběh toho, co se v Rusku odehrálo v posledních patnácti letech. Jak se měnil základní životní pocit a světový názor Vladimira Putina a jeho nejbližšího okolí, jak to všechno začínalo a kam až nás to dovedlo. Ukázalo se však, že bezprostřední účastníci událostí si nikdy nepamatují, co se ve skutečnosti odehrálo. Každý konstruuje své vzpomínky tak, aby v nich vypadal solidně, ba hrdinsky, a hlavně aby měl vždy pravdu. Během několika let práce na tomto textu jsem vyzpovídal desítky lidí z nejbližšího Putinova okolí: pracovníků jeho prezidentské kanceláře, členů vlády, poslanců Státní dumy, podnikatelů ze seznamu časopisu Forbes či zahraničních politiků. Téměř každý z nich vyprávěl svůj vlastní příběh, příběhy jednotlivých osobností se nikdy neprotínaly. Hrdinové často zapomínali důležitá fakta, pletli se v čase, a dokonce pouštěli ze zřetele své vlastní činy i slova. A zpravidla mě prosili, abych se na jejich svědectví neodvolával. Nakonec se mi však díky výpovědím značného množství lidí podařilo sestavit dostatečně průzračný obraz.

Vznikla tak historie o tom, jak se jeden člověk náhodou stal králem. Zpočátku se prostě chtěl udržet ve funkci. Měl ale štěstí, a tak se rozhodl, že se z něj stane úspěšný bojovník a reformátor – takový král Lví srdce. A zachtělo se mu vstoupit do dějin. Jenže pak se mu zachtělo i luxusního života. A stal se králem Velkolepým. Poté se unavil a býval by si rád trochu odpočinul. Jenže pochopil, že nějaký odpočinek už si nemůže dovolit, jelikož se stal součástí historie. Jelikož se stal carem Hrozným.

Jak se v něm odehrávaly všechny tyto proměny? Je to hlavně zásluha jeho blízkého okolí, oné různorodé svity, která po celá ta léta pěstovala jeho královskou hru. Okruh jeho nejbližších ho povznesl, naučil se ovládat jeho obavy a přání a hnal ho vpřed. Do postavení, v něž ani on sám nedoufal.

Když budeme události rekonstruovat a zároveň vědět, k čemu vedly, bude ten příběh vyznívat zcela logicky. Můžeme dokonce nabýt dojmu, že vše se od samého počátku ubíralo právě tam, kam to nakonec dospělo, rýsuje se až jakýsi prvopočáteční projekt. A hrdinové si dodatečně vymýšlejí zdůvodnění svých činů. Nalézají příčiny, které ve skutečnosti neexistovaly, či logiku, o níž kdysi neměli nejmenší pojem.

V těchto patnácti či o něco málo více letech dějin Ruska žádnou přísnou logiku vysledovat nelze. Řetězec událostí, který vznikl pod mýma rukama, rozhodně nemá podobu jednolité tkáně, žádná jasná strategie, s níž by postupoval ať už Putin, či lidé kolem něj, tu zkrátka patrná není. Vše, co se odehrává, jsou jen taktické kroky a operativní reakce na vnější podněty, které nesledují žádný jasný cíl.

Pozorné zkoumání činů a motivace ruských politiků v posledních patnácti letech ukazuje, že veškeré teorie spiknutí tady selhávají. Když máme sebemenší pochybnost, co bylo příčinou té či oné události, zda zlý úmysl, či chyba, musíme vždy volit onu druhou eventualitu.

Věděli ruští vůdci z roku 2000, k čemu dospějí za patnáct let u moci? Ne. A věděli v roce 2014, jak budou vítat rok 2015? Taky ne.

Když mluvím o vůdcích v množném čísle, rozhodně to není omyl. Máme ve zvyku se domnívat, že za veškerými rozhodnutími v Rusku stojí jediný člověk – Vladimir Putin. To je ovšem pravda jen zčásti. Všechna rozhodnutí opravdu činí Putin, jenže Putin – to není jedna osoba. To je obří kolektivní rozum. Desítky, ale spíš stovky lidí denně usilují o to, aby odhadli, k jakým rozhodnutím by měl Vladimir Putin dospět. On sám pak odhaduje neustále: jaká rozhodnutí by měl učinit, aby ho všichni měli rádi. Aby byl srozumitelným a obecně schvalovaným obrovitým kolektivním Vladimirem Putinem.

Tento kolektivní Putin po celá ta léta konstruoval své vzpomínky tak, aby si dokázal, že je vždy a ve všem v právu. Aby sám sebe přesvědčil, že jeho skutky jsou logické a že má plán i strategii. Že se nikdy nedopouštěl chyb a že byl vždy nucen zachovat se tak, jak se zachoval, protože bojoval s nepřáteli, vedl těžkou nepřetržitou válku.

Je to příběh virtuální války. Války, která se nedá ukončit, protože by to znamenalo přiznání, že ta válka nikdy nebyla.

ČÁST PRVNÍ
Putin I. Lví srdce

Kapitola první,
v níž se kremelský ideolog Alexandr Vološin naučí snášet Lenina

Alexandr Staljevič Vološin je vzorový kapitalista. V jeho zevnějšku hned vytušíme cosi z amerického Strýčka Sama, jak býval vypodobňován v sovětských karikaturách: šedivá bradka, chladný pronikavý pohled (takže k úplnosti tohoto typického obrazu chybí už jen buřinka, pytel dolarů a bomba za zády).

Vološinova kancelář je ve středu Moskvy, na Poljance, deset minut pěšky od Kremlu; zařízení vskutku asketické, má tu jen to, co nutně potřebuje, nic zbytečného. Žádný přepych, ten by tajnému vládci světa nebyl k ničemu.

Vološin rozhodně není žádný řečník – mluví tiše, a když se zlobí, dokonce lehce koktá. A v míře až nadbytečné prokládá svůj projev anglickými slovy. Nikoli anglicismy, ale nefalšovanými anglickými výrazy, jichž jinak užívá v podnikatelské sféře. „Situace na Ukrajině už není právě manageable.“ „Je třeba, abychom stále měli v hlavě nějakou agendu.“ „Přišel naprostý deadlock.“ „Důležité jsou názory rozhodujících stakeholders.“ Není v tom žádná křeč, je to pro něj zcela samozřejmé, on přece není politik, ale byznysmen.

Své základní historické poslání považuje za naplněné: zajistil Rusku politickou stabilitu a kapitalismus a poté se odebral na odpočinek. Říká, že jeho současná naprostá absence možnosti nějak ovlivnit politiku ho nermoutí.

O politice ostatně nejraději mluví v ryze věcných kategoriích: „Američani dokázali vybudovat obrovitou diverzifikovanou ekonomiku světa, která citlivě reaguje na vše nové, a to díky tvrdé konkurenci. A stejně ostrá konkurence je patrná i v americké politice, včetně vnitřního ustrojení amerických politických stran. Díky tomu vznikl stabilní politický systém odmítající extrémy. Zato ve světové politice se Spojené státy staly po rozpadu Sovětského svazu v podstatě monopolem. A bez této konkurence začali Američani být sebejistí, neefektivní a nesoudní. Nadělali spoustu závažných chyb, čímž nejenže výrazně utrpěla světová bezpečnost, ale přineslo to i mnoho škod jim samým.“ Celkově o Americe soudí hodně kriticky, ale přece jen láskyplně a s nečekanými detaily: onehdy se náhodou seznámil s Jebem Bushem a jindy zase zahlédl starou známou Condoleezzou Riceovou, ale rozhodl se, že ji nepozdraví.

Skutečné výbuchy vzteku v něm probouzí jen ukrajinská otázka: když se dostane na přetřes, okamžitě přechází z angličtiny do ruštiny. Veškerá politika ukrajinských státních orgánů vůči ruskojazyčnému obyvatelstvu ho rozhořčuje: „Kdyby se takhle Kanaďani chovali k frankofonnímu obyvatelstvu Québecu. To by byl daleko větší humbuk!“

Pochovat Lenina

V roce 1999 Kreml vypracoval přesný plán definitivního pochování Lenina. Jeho tělo mělo být z mauzolea na Rudém náměstí vyneseno uprostřed noci a naprosto tajně převezeno do Petrohradu. Ráno se lidé probudí, a Lenin už na Rudém náměstí nebude.

Přesně stejně o 38 let dřív bylo pod příkrovem noci z mauzolea vyneseno tělo Stalinovo, které se ovšem nikam daleko nevozilo. Pohřbili ho hned vedle, ke Kremelské zdi. Tehdejší sovětský vůdce Nikita Chruščov to chápal jako symbol destalinizace a odhalení kultu osobnosti.

Nové pohřbení Leninovo se mělo odehrát „důstojně a bez pohany“, vzpomínají spolupracovníci kremelské administrativy. Jedině že hned poté by Volkovský hřbitov v Petrohradu (kde je pohřbena Leninova matka a jeho sestry a kde si, jak praví legenda, přál být pochován Vladimir Iljič sám) musel být po několik měsíců přísně střežen. A bývalo by bylo třeba po těch několik měsíců přežít rozhořčené protesty komunistické strany. Pak by se ale vášně utišily: mauzoleum se mělo rozebrat a na jeho místě se měl zbudovat památník obětem totality – takový, aby nikoho ani nenapadlo chtít ho kácet. Takhle měl vypadat rozhodující úder proti komunistické ideologii. Pro Kreml to v daném okamžiku byl ten nejdůležitější úkol – nepřipustit sovětský revanš a zvítězit nad komunisty.

Kancelář šéfa kremelské prezidentské administrativy Alexandra Vološina byla od Leninova sarkofágu vzdálená pouhých 10–15 metrů. Říká se, že Vološin na toto téma rád žertovával: „Od mrtvoly mě dělilo sotva patnáct metrů vzdušnou čarou. On si tam ležel a já u svého stolu pracoval. Jeden druhému jsme nijak nepřekáželi.“

Jenže ve skutečnosti Lenin samozřejmě překážel velmi. Prezidentu Borisi Jelcinovi bránil ve snaze skoncovat s minulostí; pro toho by se odstranění vůdce světového proletariátu z mauzolea stalo symbolem příchodu nových časů a nezvratných změn – stejně jako to před zmíněnými 38 lety bylo pro Chruščova v případě Stalinově. Přenos Leninových ostatků poprvé v roce 1991 navrhl první petrohradský starosta nové doby Anatolij Sobčak, jenže ani tenkrát, ani v následujících letech Jelcin jeho návrh uskutečnit nemohl, nechtělo se mu jít do zbytečného konfliktu s komunisty.

Pro Vološina ovšem Lenin nebyl ani tak symbol, jako spíš konkrétní, stále živý hráč v aktuální politice. Souboj s komunistickou stranou, to byla nejdůležitější část každodenních starostí hlavního kremelského stratéga. Lenin pro něj byl cosi jako eso v rukávu, možnost zasadit protivníkovi úder na solar. Komunisté tenkrát kontrolovali parlament, a tak měli možnost torpédovat jakoukoli, i tu nejdůležitější reformu. Po krizi v roce 1998 se pak fakticky ujali i kontroly nad vládou, v jejímž čele stál bývalý kandidát na členství v politbyru ÚV KSSS a bývalý ministr zahraničí, devětašedesátiletý Jevgenij Primakov.

Do ústavou daného konce druhého Jelcinova prezidentského období zbývalo něco přes půldruhého roku a zdálo se, že od pádu SSSR komunisté ještě nikdy nebyli tak silní. Komunistická strana iniciovala proti Jelcinovi proceduru impeachmentu, což zdůvodňovala pěti body: byl to zánik Sovětského svazu, rozehnání Nejvyššího sovětu v roce 1993, čečenská válka, faktické zhroucení armády a genocida ruského národa. Premiér Primakov, pro nějž komunisté hlasovali jednomyslně, byl tehdy nejpopulárnější politik v zemi a zdál se být nejperspektivnějším prezidentským kandidátem.

Obzvláštní uznání mu přineslo výrazné antiamerické gesto – rozhodnutí otočit nad Atlantickým oceánem letadlo směřující do USA. Když 24. března 1999 letěl na oficiální návštěvu Washingtonu, zavolal mu viceprezident Albert Gore, aby mu oznámil, že Spojené státy zahajují v zájmu ukončení konfliktu v Kosovu nálety na Jugoslávii. Rozhořčený Primakov neváhal a z půli cesty se vrátil do Moskvy. Prokremelský a liberální ruský tisk ho zkritizoval za populismus a nadbíhání komunistickému voličstvu. První sovětský a tehdy i nejvlivnější ruský podnikatelský list Kommersant ujišťoval, že kvůli Primakovovu gestu přišlo Rusko o 15 miliard dolarů, které by vydělalo na chystaném podpisu konkrétních smluv ve Washingtonu: „Ruský premiér tak učinil volbu, volbu pravého komunisty. Bolševika, ochotného hodit za hlavu zájmy své vlasti a národa ve prospěch internacionalismu, srozumitelného už jen jemu a dalším bývalým členům KSSS,“ běsnil Kommersant.1

Obrat vládního speciálu nad Atlantikem se stal prvním gestem státního antiamerikanismu let devadesátých a ukázal, nakolik takové gesto může zarezonovat v ruském lidu, zbaveném pocitu národní hrdosti. Zároveň se stal také počátkem rozhodujícího souboje o moc mezi protizápadními konzervativci, jejichž korouhví byl najednou právě Primakov, a liberálními prozápadními silami, které se dožadovaly nepřipuštění sovětského revanše. Tahle síla sice neměla vůdce, ale nechyběl jí tajný koordinátor, šéf kremelské administrativy Alexandr Vološin.

V této situaci bylo třeba vyvést komunisty z konceptu. Rituální drtivou ranou se přitom mohlo stát právě přenesení Lenina z mauzolea. Překážkou však byl zákon. Podle příslušné právní normy bylo možné změnit místo Leninova odpočinku pouze ve třech konkrétních případech: Za prvé z vůle Leninových potomků, ale ti byli naopak kategoricky proti. Za druhé na základě rozhodnutí místních úřadů, v podstatě tedy tehdejšího moskevského starosty Jurije Lužkova, „v případě nedodržení sanitárních a ekologických požadavků na místo pohřbení“ – jenže ten se do boje chystal na docela jiné straně barikády, než byl Kreml a ruští liberálové. Anebo za třetí pak v případě, že by hrob překážel veřejné dopravě. Prezidentský výnos ovšem mezi tyto eventuality rozhodně nepatřil. Porušení zákona by se považovalo za trestný čin. A kdyby byl k pěti bodům obvinění proti prezidentovi, s nimiž v parlamentu přišli komunisté, připojen ještě šestý, vandalismus, bylo by to příliš riskantní. Proto se v Kremlu rozhodli pro jiný řízný tah – úder vést nikoli proti Leninovi, ale proti Primakovovi.

12. května 1999, den před hlasováním o impeachmentu ve Státní dumě, Primakova poslali do výslužby – jak pravilo oficiální zdůvodnění – „v důsledku nedostatečné dynamiky postupu reforem v oblasti financí“. 15. května pak komunisté v parlamentu nesehnali potřebných 300 hlasů a procedura impeachmentu tak začít nemohla: prezidentova administrativa mezi poslanci popracovala kvalitně, takže skoro všichni nezávislí poslanci hlasovali proti. Jistěže to bylo Vološinovo taktické vítězství, jenže hlavní problém se tím neodstranil – totiž jak za rok zabránit vítězství aliance komunistů s Primakovem, až druhé Jelcinovo prezidentství skončí.

Hlavní komplikací bylo to, že kolem Jelcina se prakticky nevyskytovali politici, kteří by měli nějakou vlastní politickou váhu. Preference samotného přestárlého prezidenta byly skoro záporné, což v mnoha ohledech způsobil tisk a opozice (především komunisté), adresující četná obvinění celé jeho rodině. Ostatně v tomhle období psal ruský tisk slovo Rodina s velkým písmenem a naznačoval tím, že právě prezidentova rodina má v zemi mimořádnou, možná dokonce neúměrnou váhu, a to jak ve státní, tak i v podnikatelské sféře. Rodinou mínili zejména Táňu a Valju (takhle familiárně dvojici označovala i dobová média, ale každý ihned chápal, o koho jde) – tedy Jelcinovu dceru Taťánu Ďjačenkovou a jejího příštího manžela, bývalého šéfa Jelcinovy prezidentské administrativy, Valentina Jumaševa. Tehdy ještě nebyli sezdaní, to přišlo až v roce 2001. V širším slova smyslu pojem Rodina zahrnoval i dva oligarchy, kteří měli k Táně a Valjovi nejblíž: Borise Berezovského a Romana Abramoviče. No a jakýmsi duchovním otcem Rodiny byl právě vedoucí prezidentovy kanceláře Alexandr Vološin, který musel nějak ukormidlovat skoro bezvýchodnou situaci, v níž se Kreml ocitl.

Vološinovi se v Kremlu někdy říkalo „kruťas“, hlavně za jeho tvrdost a rozhodnost v otázkách, jež mu připadaly zásadní, jako třeba odstranění Lenina z mauzolea.

Jako člověk, který přišel z byznysu, když předtím během 90. let pracoval v desítkách nejrůznějších firem s velice pochybnou, ba začasté podvodnickou reputací, získal Vološin pověst přesvědčeného budovatele státu; a státní zájem hájil přesně v té podobě, v jaké se jevil jemu. Tržní ekonomiku chápal jako absolutní, životně důležitou hodnotu, kdežto lidská práva a svobodu slova za ne vždy užitečný, a někdy dokonce nadbytečný detail.

Situaci, v níž se Vološin jako hlavní kremelský manažer ocitl, komplikovalo to, že Rodina měla velmi silného protihráče – moskevského starostu Jurije Lužkova. Pán Moskvy byl po dlouhou dobu považován sice za Jelcinova antipoda, ale zároveň i za jeho přirozeného nástupce (podobně jako to bylo v případě pařížského starosty Jacquese Chiraca vedle zestárlého prezidenta Françoise Mitterranda). Znala ho tehdy celá země, ovšem nikoli jako liberála či naopak konzervativce; Lužkov žádnou ideologii neměl, ale mezi lidmi se prosadil jako „řádný hospodář“.

Lužkov bažil po osobní moci jen a jen pro sebe a téměř nikdy se tím netajil. Po prezidentské kandidatuře pošilhával už v roce 1998, tehdy také založil politickou stranu Vlast (Otěčestvo). V Kremlu měl vlastní lobby, která Jelcina přemlouvala, aby jako na svého nástupce vsadil právě na Lužkova. Jenže prezidentovi se Lužkov nezamlouval.

Přesto se s ním vedla předběžná jednání. Dnes Lužkov vzpomíná, jak se s ním coby emisar Rodiny setkal Berezovskij, který mu řekl, že podpory by se dočkat mohl, ovšem jedině za dvou podmínek: že bude garantovat nedotknutelnost celé Rodiny a také neotřesitelnost výsledků privatizace. Lužkov odmítl a je dodnes přesvědčen, že kvůli tomu proti němu byla zahájena informační válka.

Lužkov si byl naprosto jist, že s Rodinou je to hodně špatné a že už jí zřejmě nepomůže nic: proslýchalo se, že vedoucí vyšetřovacího oddělení generální prokuratury už podepsal zatykače na Táňu a Valju. Odpůrci Rodiny popisovali nálady v Kremlu takto: už jde jen o to, zda v případě potřeby stihnou či nestihnou dojet na šeremeťjevské letiště. A Lužkov zcela logicky nechtěl do boje vstupovat na straně těch, jež považoval za poražené. On se chtěl paktovat s vítězi.

Vološin připomíná, že sotva stanul v čele Jelcinovy administrativy, pokoušel se o co nejpozornější vztah k Lužkovovi, chodil k němu na návštěvu a sedávali spolu u čaje. Tyhle debaty ale k ničemu nevedly, stěžuje si dnes Vološin, protože Lužkov se u vědomí Jelcinovy slabosti nedokázal opanovat a instinktivně přecházel do útoku. Jenže ať tak či onak, informační válka mezi moskevským starostou a Rodinou nakonec téměř zlikvidovala i Lužkovovy předvolební preference. A tak se pán Moskvy rozhodl k dalšímu lišáckému kroku: podpořil Primakova, pustil tohoto důstojného lidem uznávaného patriarchu před sebe, kdežto on sám se hodlal schovat před bouří za jeho zády a za další čtyři roky přijít s vlastní prezidentskou kandidaturou.

Ropný magnát Michail Chodorkovskij, který měl v tu dobu velmi blízko k Lužkovovi a Primakovovi, si byl jist, že hodit rukavici samotnému Jelcinovi by se nikdy neodhodlali, protože to byli lidé svrchovaně respektující systém. Podle Chodorkovského smyslem jejich zápasu bylo dosáhnout u Jelcina práva stát se později jeho nástupci. O patro níž, tedy pokud jde o okruh Jelcinových nejbližších spolupracovníků a o Rodinu, ovšem boj běžel na plné obrátky.

Proti populárnímu odvolanému šéfovi kabinetu Primakovovi Kreml žádného solidního volebního soupeře neměl. Rok před skončením Jelcinova druhého období v úřadu hlavy státu Rodina zahájila nástupnický casting. Ten skončil až v srpnu a do čela vlády byl jmenován dosavadní ředitel FSB Vladimir Putin. Byl to mladý, veřejnosti neznámý čekista, bývalá pravá ruka Anatolije Sobčaka, který někdejší pověst demokrata první vlny postupně promarnil.

Dva dny před jeho jmenováním čečenští ozbrojenci vtrhli do sousední severokavkazské republiky Dagestán. Putin se tak stal prvním premiérem, který už se nemusel zabývat problémy ekonomiky a připravovat se tím o body: on bojoval s vnějším nepřítelem a body tak naopak získával. O další měsíc později teroristé vyhodili v Moskvě do vzduchu dva obytné domy, což byla další rána Lužkovově reputaci a což znovu mírně pomohlo Putinovi.

Věřit ale tomu, že Rodina, která sama sebe zkompromitovala, dokáže v nadcházejících volbách uspět, se už nedalo. „Primakov je člověk, který je k vítězství v prezidentských volbách odsouzen,“ říkala do éteru tehdejší televizní moderátorská jednička a šéfredaktor televize NTV Jevgenij Kiseljov pouhé tři měsíce před koncem roku, tedy v září 1999. Primakovovy preference byly spolehlivě nejvyšší, podporoval ho moskevský starosta Lužkov a skoro všichni tehdejší ruští gubernátoři. Financovaly ho dvě největší ruské ropné společnosti Lukoil a JUKOS, peníze mu dával i Vladimir Jevtušenkov, jenž býval označován jako „ruský Bill Gates“, podporoval ho Gazprom i hlavní mediální magnát země Vladimir Gusinskij (proto Primakova také vychvalovala tehdy nejvlivnější televize země NTV).

Ale daleko důležitější než tohle všechno bylo nakonec něco docela jiného. Do parlamentních voleb scházely pouhé tři měsíce. Doposud právě dumské volby ani jedna prokremelská strana nikdy nevyhrála, jenže tentokrát bylo vše ještě horší. Kreml nyní ani žádnou vlastní stranu neměl. Zato Primakov mohl spoléhat na partaj, která volby do ruského parlamentu měla snadno vyhrát: jejími členy byli skoro všichni gubernátoři, což znamenalo, že tzv. administrativní rezerva po celé zemi měla fungovat právě v Primakovův prospěch. Spojená strana Vlast-Celé Rusko (Otěčestvo-Vsja Rossija) byla zkrátka absolutním favoritem.

Realizace snu o odstranění Lenina z mauzolea musela být znovu odložena. Boj s komunistickým dědictvím opět ustoupil do pozadí, protože nejdřív bylo třeba zvítězit nad bývalým komunistou Primakovem.

Novoroční pohádka

31. prosince dal šéf administrativy prezidenta Borise Jelcina Alexandr Staljevič Vološin výpověď. Hodinu předtím jeho nadřízený, tedy prezident Jelcin, sám na svůj úřad rezignoval a úřadujícím prezidentem jmenoval premiéra Putina. To znamenalo, že mimořádně složitá operace s předáním moci (či jak začnou později říkat novináři: „operace následník“) byla úspěšně dokončena.

„Proč tohle?“ zeptal se Putin, když si přečetl Vološinovu výpověď. Ten s úsměvem vysvětlil, že jeho šéfem kremelské administrativy jmenoval bývalý prezident, takže ten současný, Putin, musí mít možnost jmenovat vlastního člověka. Putin se taky usmál a požádal Vološina, aby ve funkci zůstal. Nový pán Kremlu a jeho staronový ideolog se zdvořile rozloučili a šli si každý po svém.

Pouhých dvanáct dní předtím se v Rusku konaly parlamentní volby, které přinesly triumf Alexandra Vološina a jeho strategie: syntetická strana Jednota (Jedinstvo) dokázala předstihnout svého konkurenta, blok Vlast-Celé Rusko, jež vedli bývalý premiér Primakov a moskevský starosta Lužkov. Sotva před třemi měsíci se něco takového zdálo zhola nemožné. Sotva před třemi měsíci vše vypadalo tak, že příštím ruským prezidentem se stane sedmdesátník Jevgenij Primakov, bývalý kandidát na členství v politbyru ÚV KSSS.

Počátkem září Ústřední volební komise zaregistrovala Vlast-Celé Rusko jako volební stranu. Preference této strany se pohybovaly kolem 30 %, takže byla spolehlivě na prvním místě, o 10 % před komunisty. Nic nevěstilo katastrofu. A právě v této chvíli, tři měsíce před volbami, Alexandr Vološin začal dávat dohromady novou stranu, která by Primakovovu vítězství zabránila.

Kmotrem Jednoty se stal Boris Berezovskij. Právě o něm tenkrát ruský tisk mluvil jako o kremelském šedém kardinálovi, což bylo ovšem poněkud přehnané. Bývalý matematik, vědec a typ roztržitého génia Boris Berezovskij byl opravdu gejzírem nápadů, jichž Kreml využíval. Do jeho rad se ovšem zaposlouchávala především dvojice Táňa a Valja, kdežto Jelcin sám si na něj moc nepotrpěl. Berezovskij se s Jelcinem jedinkrát v životě nesetkal mezi čtyřma očima – oligarcha k prezidentovi neměl přístup. Tento fakt ale Berezovskij kompenzoval historkami, jež novinářům sám servíroval: hlavně o tom, že celá kremelská politika je jen rozvíjením jeho geniálních myšlenek.

Faktem ale je, že Berezovskij stál u začátku celé kampaně: sám se rozjel za několika klíčovými gubernátory a přemluvil je, aby Primakova s Lužkovem opustili a přešli do kremelského tábora. Jenže pak dosti brzy o rutinní práci při budování proprezidentské strany ztratil zájem a té se věnoval mladý Vološinův asistent Vladislav Surkov (který se nedlouho nato stal jeho zástupcem). Fakticky to tak byla práce na první volební kampani budoucího Putinova ideologa.

Celkem se pro nový kremelský projekt podařilo získat 39 gubernátorů, kdežto Primakovovi jich zůstalo 45. Pak začalo pátrání po vůdci nové strany. Riskovat Putinovu hlavu bylo nebezpečné, protože pokud se nová strana ve volbách neprosadí, pohřbí ve svých troskách i následníka, jehož prezidentská volba by pak byla zhola nemožná. Kreml se rozhodl pro takový případ jistit, a tak našel jiného populárního hrdinu, ministra pro mimořádné situace a profesionálního záchranáře Sergeje Šojgua. V prokremelských novinách se pak titulky typu Šojgu se chystá zachránit Rusko objevily ještě předtím, než ten s kandidaturou souhlasil – přemlouvat ho nakonec musel sám Jelcin.

Nové politické uskupení financovali především Berezovskij a Abramovič, i když mezi dárce se nakonec zařadili i ti, kdo už peníze zaslali Primakovovi – ruský velkokapitál se jistil. „Průměrný šek“ představoval 10 milionů dolarů: přesně tolik přispěli skoro všichni oligarchové. Celkově se rozpočet nového proputinského bloku Jednota vyšplhal na 170 milionů.

Vološin pod jeho prapory iniciativně svolával i ruskou liberální veřejnost. Kremelský ideolog vysvětloval, že Vlast-Celé Rusko je jen cestou do minulosti, že jde o sovětský revanš a pokus KGB vrátit se k moci. (Těsně před pádem perestrojky byl Primakov skutečně Gorbačovem jmenován prvním náměstkem ředitele KGB, do té doby ovšem spolupracovníkem KGB nebyl.)

Na straně Jednoty a Putina by se měli shromáždit všichni liberálové, reformátoři i ti, kdož si přejí změny, ozývalo se z Kremlu. Ve skutečnosti však do Jednoty vstoupili zhruba stejní regionální konjunkturalisté jako do Primakovova a Lužkovova bloku – především ti, pro něž už ve Vlasti-Celém Rusku nezbylo místo. A přesto přese všechno byl start Jednoty úspěšný. Hlavním problémem Jevgenije Primakova bylo to, že byl starý, a tím pádem se dost podobal nemocnému a nemohoucímu Jelcinovi. To Putin a Šojgu naopak kypěli zdravím a byli plni energie. Počátkem října předvolební preference Vlasti-Celého Ruska poklesly na 20 %, kdežto Jednota se z nuly vyšvihla k 7 %. Osobní preference Putina a Primakova byly 15 a 20 %.

V následujících dvou a půl měsících jsme byli svědky nejšpinavější předvolební kampaně v celých ruských dějinách. Ta vyvrcholila televizním zveřejněním rentgenových snímků Primakovových kyčelních kloubů v talk-show Sergeje Dorenka na Berezovského ORT, a to v hlavním vysílacím čase. Televize NTV, patřící Vladimiru Gusinskému, Primakova naopak přímo zoufale podporovala. Proti Jednotě se ale žádné významné kompromitující materiály nenašly, a tak NTV se svým chráněncem informační válku prohráli. Ironií osudu je, že právě dva hlavní symboly těchto voleb, televize ORT a NTV, a také jejich nejslavnější tváře, Dorenko a Kiseljov, se už krátce po volbách stanou oběťmi nové moci – bez ohledu na to, na čí straně stáli. Ještě zajímavější je osud politických technologů, kteří ony dvě předvolební kampaně řídili a usilovali o to, aby soupeře zcela potřeli. Na straně Kremlu bojoval Vladislav Surkov, pod praporem Primakovovým zase mladý politický technolog ze Saratova Vjačeslav Volodin. Byl to jejich první souboj, a zdaleka ne poslední – v následujících patnácti letech takových bitev o vliv na Vladimira Putina podstoupí ještě mnoho.

Výsledkem bylo, že ve volbách získala Surkovova Jednota 23 % hlasů a zůstala tak jedno procento za komunisty, kdežto Volodinova Vlast-Celé Rusko dosáhla na pouhých 13 %. Za nejpodstatnější je však třeba považovat fakt, že dál rostla Putinova popularita, která se vyšplhala ke 30 %, zatímco Primakov ustrnul na 20 %.

Nečekaná porážka ve volbách z 19. prosince vzala táboru Primakova a Lužkova tak trochu vítr z plachet. Říkali si ale, že do prezidentských voleb zbývá ještě půl roku a že ta skutečná bitva teprve přijde. Ba co víc, v tomto táboře si byli jisti, že v nové Dumě budou poslanci Vlasti-Celého Ruska moci vstoupit do koalice s komunisty, kteří byli ve volbách první, sám Primakov že se stane předsedou sněmovny a z téhle pozice pak bude premiéru Putinovi pohodlně konkurovat v prezidentském klání. Budoucí Primakovův předvolební štáb už si dokonce rozděloval místa: šlo o to, kdo bude stát v jeho čele a kdo z něj třeba úplně vypadne. V každém případě se všichni domnívali, že času je dost a že do konce roku se už nic podstatného nestane. A tak se po dlouhé a vyčerpávající kampani rozjeli za odpočinkem.

29. prosince Ústřední volební komise vyhlásila definitivní výsledky voleb. Za další dva dny se pak ukázalo, že hra skončila: 31. prosince prezident Jelcin oznámil, že na svůj úřad rezignuje a svým nástupcem jmenuje Putina. Což znamenalo, že prezidentské volby proběhnou už v březnu, a ne podle ústavy v červnu. Což také znamenalo, že Primakov, Lužkov a další protivníci Kremlu nebudou mít na pořádnou přípravu čas a že se nestihnou po prohraných parlamentních volbách vzpamatovat. Od Kremlu to samozřejmě byla podpásovka, ale účel světil prostředky.

Hra skutečně skončila oné novoroční noci – i přesto, že něco takového nikdo nepředpokládal. Zatímco si Primakovův tábor dělil místa v předvolebním štábu, Vološin, který seděl patnáct metrů od Leninovy mrtvoly a snil o tom, že s tímto sousedstvím skoncuje, udělal něco naprosto neuvěřitelného – dohodl se s komunisty. Základní kremelský cíl byl prostý: narušit komunistický svazek s Primakovovými příznivci. „Teď je důležité hlavně rozvrátit Primakovovy a Lužkovovy řady,“ říkali si v Kremlu. „Však tam mají taky jen lidi a těm je třeba ukázat, že když s tímhle tandemem zůstanou, jsou naprosté nuly.“

18. ledna se na prvním zasedání Státní dumy ukázalo, že během parlamentních prázdnin Jednota s komunisty uzavřela komplexní dohodu: Předsedou dolní parlamentní sněmovny se stane komunista a o všechny předsednické posty jednotlivých výborů se obě strany podělí. Na ostatní (včetně Vlasti-Celého Ruska) nezbude nic. Pro Primakovovo okolí to byla rána. Zatímco si mysleli, že jdou do Dumy dělat velkou politickou kariéru a udávat zemi tón, Vološin jim předvedl, že půjdou-li proti Kremlu, nebude z nich nic víc než opoziční řadoví poslanci. To bylo pro kované kariéristy vražedné. Jakmile tedy pochopili, že osud se od jejich vyvolence odvrací, zhruba polovina Primakovovy frakce se rozprchla. „To je spiknutí!“ křičel z tribuny Primakov a na znamení protestu sněmovní sál opustil.

Nakonec se o prezidentský post ucházet nebude. O několik měsíců později odejde i ze Státní dumy a funkci předsedy frakce přenechá svému protežé, perspektivnímu poslanci Vjačeslavu Volodinovi. Ten už zanedlouho přeběhne k Putinovi a za rok dohodne splynutí Jednoty a Vlasti-Celého Ruska v novou stranu moci – Jednotné Rusko (Jedinaja Rossija). Po dalších dvanácti letech se stane hlavním kremelským ideologem.

Sovětský přepych

Oligarchové poskytovali peníze na Putinovu předvolební kampaň tak ochotně, že občas docházelo až k tragikomickým lapsům. Tvrdí se například, že Sergej Pugačov, což byl bankéř mající blízko k Rodině a přátelící se i s Putinem, také začal mezi velkopodnikateli shromažďovat peníze pro tento účel. Jenže ho prý o to nikdo nežádal a peníze každopádně do předvolebního štábu nikdy nedorazily, protože šlo jen o privátní obchodní projekt šikovného finančníka, který tak své přátelství s Putinem dokázal i zpeněžit.

Pugačov Putina podobně jako jiní vlivní lidé znal už z Petrohradu a nakonec to byl právě on, kdo měl jako přítel k Jelcinovu nástupci nejblíž. Dnes o tom sám bankéř říká, že Putin byl tehdy vlastně dosti osamělý, protože ti, o nichž se jako o Putinových nejbližších mluví dnes, se do Moskvy ještě nepřestěhovali: „O nějakých Jakuninech, Kovalčucích a Rotenberzích ještě dlouho nebylo ani vidu, ani slechu,“ tvrdí Pugačov.

Putin s Pugačovem bydleli blízko sebe, a tak sídla kolem Moskvy, patřící hospodářské správě Kremlu, při vybírání příští Putinovy rezidence obhlíželi spolu. Nakonec jejich volba padla na státní předměstský komplex Novo-Ogarjovo, což bývala oficiální adresa Michaila Gorbačova. Nejvíc prý Putina ohromil obrovský padesátimetrový bazén. Ostatně ve vilách, kde dřív žili nejvyšší sovětští soudruzi, bydleli všichni současní představitelé státu. Například šéf kremelské kanceláře Vološin obýval dům někdejšího generálního tajemníka ÚV KSSS Jurije Andropova.

Podle Pugačova se nový životní styl Putinovi zalíbil. Na jedné straně o moc vůbec neusiloval, a dokonce aktivně vzdoroval a přemlouvání svého okolí odrážel. Na druhé straně ho ten velkopanský luxus a prezidentská privilegia oslovovaly. V té době většina vysokých státních hodnostářů včetně ředitele FSB žila skromně a o nějakých vilách, jachtách a soukromých tryskáčích se jim ani nesnilo. Nečekané povznesení do funkce úřadujícího prezidenta Putina mimo jiné oslovilo tímto doposud nevídaným každodenním přepychem.

Pugačov byl blízkým Putinovým přítelem po dlouhá léta: společně popíjeli, společně chodívali do ruské lázně a i jejich děti vyrůstaly společně. Ovšem ani to Pugačova k politickým otěžím nepostrčilo. Měly-li mu dobře plynout obchody, musel tak jako tak konat pouze Putinovým jménem. A možná že právě tahle nebývalá exploatace jejich přátelství sehraje o deset let později osudovou roli v bankéřově životě.

První přítel

11. března 2000 se v Mariinském divadle v Petrohradu konala premiéra. Vše tu bylo poprvé, vše bylo nanejvýš symbolické.

Poprvé se v tomto sále sešli lidé, z nichž se na příštích několik desetiletí měla stát ruská politická elita. Divadelníci na ně zírali s úžasem: poprvé v životě viděli takové množství lidí s mobilními telefony v rukou.

Premiéra byla nádherná: Prokofjevova opera Vojna a mír v nastudování ruského filmového režiséra Androna Končalovského, který se zrovna vrátil z Hollywoodu.

Toho večera v Mariinském divadle ovšem nebyl hlavním hrdinou Končalovskij, ba ani jeho bratr, oskarový režisér Nikita Michalkov; ti oba seděli v parteru. Klíčové postavy tohoto večera dlely přímo v carské lóži: byli to dva premiéři, šéf britského kabinetu Tony Blair a předseda ruské vlády Vladimir Putin. Ten byl už dva a půl měsíce také úřadujícím ruským prezidentem a tohle byla první jeho plnohodnotná světová premiéra, protože poprvé přijímal vrcholného zahraničního politického předáka, navíc s takovou pompou.

Dva měsíce předtím na Davoském ekonomickém fóru americká novinářka Trudy Rubinová ohromila na tiskové konferenci ruskou delegaci velmi lapidární otázkou: Who is Mr. Putin? Jelcinova nástupce nikdo ve světě neznal, nikdo nechápal, jaké má šance, jaké je jeho politické jištění a pozadí, nakolik je samostatný, v co věří a čeho se bojí, ani zda chce reformy, nebo sovětský revanš. Což koneckonců nevědělo ani ruské publikum. Tomu se dostalo jen prajednoduchého portrétu, jehož autorem byl Alexandr Vološin – tough guy, muž silné ruky, dokonalý protiklad starého a zesláblého Borise Jelcina. Pro zahraniční, západní auditorium Putin a jeho tým vybrali jiný image – smart guy, mladý energický právník, který je kompetentní a sebevědomý, ale vůči světu otevřený a přátelský. Jako předobraz si Putin vybral Tonyho Blaira. Právě s ním se taky jako s prvním rozhodl navázat přátelské kontakty. A s kým taky jiným? Clinton a Chirac se přátelili s Jelcinem, v mnoha ohledech se s ním až příliš ztotožnili… a pak, Clintonovo prezidentování mělo už za pouhý rok skončit.

Kdekdo si vybavil, že před šestnácti lety objevila Margaret Thatcherová pro svět Michaila Gorbačova, o němž prohlásila, že „je to člověk, s nímž je možno mít co do činění“. Putin se rozhodně nehodlal stát novým Gorbačovem, ale uvítal by stejný zahraniční image, jaký měl právě prezident SSSR. A pak – Putin si moc přál, aby se světu zalíbil. A tak začal se vší vehemencí právě Blairovi nadbíhat…, nebo že by ho snad verboval?

Britského premiéra pozvali do Putinova rodného Petrohradu, kde měl Vladimir Vladimirovič vypadat a zřejmě i vypadal jako mnohem autentičtější Evropan, než kdyby se schůzka konala v Moskvě. Nejdřív se ovšem Putin s Blairem setkal v letní carské rezidenci Petrodvorec. Pak britského premiéra provedl po Ermitáži. A nakonec se večer i s manželkami vypravili na premiéru do Mariinského divadla.

U vchodu na oba politické vůdce čekala malá skupinka demonstrantů s transparenty PUTIN – TO JE VÁLKA (na mysli ti lidé měli samozřejmě čečenskou). V divadle premiéři zhlédli operu Vojna a mír, líčící především ono výrazné období v dějinách Ruska a Británie, kdy obě říše coby spojenci porazily společného nepřítele. V prvním jednání se na jevišti objevil i car Alexandr I., vnější podobou nápadně připomínající Putina; tanečník nesl v náručí trpasličího pudla, v němž publikum okamžitě identifikovalo Putinova pudlíka Tosju.2

Postava cara Alexandra I. patří v ruských dějinách k nejzáhadnějším. Když porazil Napoleona, prohlásil, že „území máme přece dost“, a ruské hranice prakticky nikam nerozšířil. Všichni další vladaři se chovali zcela jinak. Jedna poněkud problematická legenda dokonce tvrdí, že se moci vzdal dobrovolně, zinscenoval svou smrt a jako poustevnický mnich Fjodor Kuzmič odjel na Sibiř. Roku 2014, už po záboru Krymu a začátku války na Ukrajině, Vladimir Putin odhalí pomník tomuto panovníkovi přímo u kremelské stěny, ale to tedy přijde až mnohem později.

Deset let poté Blair ve svých pamětech napíše, že tohle vskutku carské přijetí ho ohromilo. Kdyby se v analogické situaci před divadelní premiérou ocitl v Londýně, musel by se hlavně usmívat a všem tisknout ruce. V Mariinském divadle ale bylo všechno jinak: publikum se před ním s uctivě skloněnými hlavami rozestupovalo. „Putin je v Rusku totéž co car,“ žasl Blair později ve své knize A Journey.3 Vzniklý paradox je evidentní: Putin si myslel, že když přijme Blaira v Petrohradu, bude vypadat evropštěji, jenže britskému premiérovi ta carská pompa připadala spíš asijská.

V roce 2000 ale tehdejší britský premiér samozřejmě mluvil docela jinak: „Putin je nesmírně inteligentní muž s jasnou představou toho, čeho chce v Rusku dosáhnout. Jeho Rusko je silná mocnost, kde vládne zákon a řád, ale zároveň je to země demokratická a liberální,“ líčí v jednom rozhovoru po návratu do Londýna. První zkoušku tedy Putin úspěšně složil – na Blaira udělal dojem vskutku nezapomenutelný. Téhož dne jeho tisková služba sdělila, že po návratu na Downing Street britský premiér obtelefonoval všechny kolegy z G-sedmičky a o příjemné dojmy ze setkání s Putinem se s nimi podělil.

Dva týdny nato Putin bez problémů zvítězil v prezidentských volbách a jmenoval jak vládu, tak složení své kremelské administrativy. Jejím šéfem zůstával nadále týž člověk – Alexandr Vološin. Jako realizátor úspěšného předání moci z rukou Jelcinových do rukou Putinových se stal ideologem prvního Putinova prezidentského období a patronem všech reforem, jimiž nový prezident své vládnutí zahajoval.

Putin žil ve skálopevném přesvědčení, že se Západem, a konkrétně s Amerikou, je možné budovat dobré vztahy. Měl za to, že Západ jednoduše nechápe ruská specifika. Je třeba se s nimi setkávat, přesvědčovat je a vysvětlovat, „kam jsme zatím dospěli a s jakými se potýkáme problémy“. Putin se setkával s každým západním lídrem, přijímal každého západního ministra zahraničí a vysedával s nimi podstatně déle, než požaduje protokol a koneckonců i zdravý rozum.

Pokud jde o Blaira, tak se Putinovi zřejmě naprosto všechno dařilo. Britský premiér Putinovo vojenské tažení v Čečensku nijak zvlášť neodsuzoval ani předtím a, jak se zdá, obsáhlé Putinovy komentáře ho dokázaly přesvědčit. Putin svému britskému příteli soustředěně a dlouze vysvětloval, že druhá čečenská válka začala vpádem ozbrojenců do Dagestánu, a také to, že vahábitské ústřední heslo zní: „Alláh nad námi, kozlové pod námi!“ „Jenže kozlové, to jsme my všichni!“ rozčiloval se Putin. Tomuhle Blair moc nerozuměl, protože slovo „kozel“ není v angličtině vnímáno jako vulgární nadávka. Putin mu však vysvětloval, že v ruštině je toto slovo velmi, ale opravdu velmi urážlivé.

Během roku 2000 se Putin s Blairem sešli pětkrát. V dubnu, už po volbách, ale ještě před inaugurací, se Putin na první zahraniční návštěvu vypravil k příteli do Londýna. Britský tisk ho vítal nevlídně: „Jediná známá nemovitost, již osmačtyřicetiletý prezident kousek za městem vlastní, je malý dřevěný dům… se suchým záchodem ve dvoře. Hotel Royal Garden, ze kterého pan Putin včera večer nevytáhl paty, je bezpochyby luxusnější. V apartmá má satelitní televizi, nepřetržitý filmový kanál, koupelnu s vířivkou, nesčetná mýdla, šampony, ručníky a krémy, telefon se záznamníkem, fax, internet a obrovskou pracovnu, sousedící s ložnicí pro hosta, který potřebuje nějaké to místo navíc… Doufejme jen, že odolá pokušení odnést si ze svého apartmá značkový župan hotelu Royal Garden,“ napsal tehdy bulvární Daily Mail. Putin to četl a uráželo ho to, ale vše snášel.

V Londýně ostatně uspořádal svou první tiskovou konferenci poté, co byl zvolen prezidentem – společně s Tonym Blairem. Oslovovali se při ní křestními jmény – „Vladimire“ a „Tony“.

V listopadu britský premiér znovu přijel do Ruska a tentokrát navštívil Moskvu. Putin ho pozval do restaurantu Hospůdka. Pili tam vodku (protože Putin už mezitím zjistil, že Blair si potrpí na tvrdé drinky), přikusovali k tomu brambory, slanečky a nakládané houby a rozmlouvali o tom, jak budovat vztahy se Spojenými státy, které mají nové vedení. Dva týdny před tímto setkáním se konaly americké prezidentské volby, jejich výsledek ale stále ještě nebyl znám. Hlasy v lidnatém státě Florida se pořád ještě přepočítávaly a nebylo zatím jasné, zda se voliči jméno nového prezidenta dozví alespoň na Nový rok. Populárním politikům Putinovi a Blairovi, kteří v národních volbách zvítězili naprosto přesvědčivě, byla taková situace pro smích.

Hliníkový křížek

Během amerického předvolebního soupeření Gore versus Bush Rusko sehrálo zvláštní roli. Republikáni ho využili jakožto instrument k souboji s demokraty – vinili totiž Billa Clintona a Alberta Gora z toho, že tihle dva „ztratili Rusko“. Právě před volbami zveřejnila expertní skupina amerického Kongresu komplexní zprávu s názvem Cesta Ruska ke korupci. Tato zpráva vinila Clintonovu administrativu, že v aktivitách směrem k Rusku katastrofálně zklamala. Autoři této zprávy srovnávali události let 1945 a 1991, tedy konec druhé světové války a konec studené války. Spojené státy obě tyto války vyhrály, jenže zatímco prezident Truman a jeho lidé dokázali učinit vše pro to, aby se vyhnuli revanšistickým náladám v Evropě, realizovali Marshallův plán, dokázali pozvednout evropskou, především německou ekonomiku, vrátit Evropu k normálnímu životu a navíc z Evropanů učinit své spojence, pak Clintonova administrativa po roce 1991 dosáhla pravého opaku. Veškeré peníze určené na obnovu ruské ekonomiky byly i vinou americké vlády rozkradeny, žádná desovětizace (která by připomínala německou denacifikaci) v Rusku neproběhla a na začátku nového století hladina ruského antiamerikanismu dosáhla vrcholu, což bylo v naprostém protikladu se stavem na počátku let devadesátých. Když se rozpadal Sovětský svaz, USA tu byly velmi populární, jenže během pouhých deseti let tohle vše zcela pominulo. Ruský lid právě teď Američany viní z hrozné míry bídy a korupce, jež v postsovětském Rusku zavládly, konstatuje zpráva. Clintonova administrativa propásla historickou možnost pomoci Rusku v přeměně v demokratický stát, a to tím, že příliš důvěřovala třem konkrétním lidem – Jelcinovi, Černomyrdinovi a Čubajsovi. Za to vše mohou tři Američané, kteří se ruským problémem osobně zabývali: viceprezident Albert Gore, ministr financí Lawrence Summers a náměstek státního tajemníka Strobe Talbott.

Tato zpráva samozřejmě byla klasickým předvolebním fíglem, který měl diskreditovat Gora. V závěrečné části se pak mimochodem konstatovalo, že je tu ještě jedna šance, protože nový ruský prezident Vladimir Putin se pokouší zavést nezbytné reformy, a že je proto třeba mu pomoci. Právě tohle se stane poslední šancí jak pro Rusko, tak pro Ameriku. Ve zprávě se nic takového přímo neříkalo, ale logicky z ní vyplývalo, že svěřit podobnou mimořádně zodpovědnou misi Gorovi není možné, jelikož s něčím takovým si poradí jedině Bushův tým.

Míra ruského antiamerikanismu se na konci 90. let opravdu pronikavě zvýšila, s čímž ostatně souvisela popularita starého matadora studené války Jevgenije Primakova. Na tomto pozadí se Putin a zejména jeho pravá ruka Vološin (vybavený dokonalou angličtinou) Američanům jevili jako mnohem příhodnější partneři pro dialog. „Putin má prvotřídní tým a já věřím, že je ke všem nezbytným reformám pevně odhodlán,“ říkal ještě před prezidentskými volbami v Rusku Bill Clinton.

Alexandr Vološin se opravdu dobře znal jak se Strobem Talbottem, tak s Larry Summersem a velmi dobře věděl, jak budovat vztahy s Gorem a jeho partou, pokud demokratický viceprezident opravdu vyhraje. V Bushovi a jeho okolí se vyznal daleko méně. A tak se v srpnu 2000 rozhodl vyslat na sjezd Republikánské strany, který měl schválit Bushovu prezidentskou nominaci, velkou delegaci Jednoty. Vološin vysvětloval, že republikáni jsou pragmatičtější a konstruktivnější a také méně ideologizovaní a méně vnímaví k otázkám lidských práv než demokraté a že koneckonců i vztahy mezi Ruskem a USA byly v dobách vlády republikánských prezidentů vždy průzračnější a méně komplikované. Schůzka se vydařila a jak Bush, tak jeho zahraničněpolitická poradkyně Condoleezza Riceová se vyslancům Putinovým a Vološinovým velmi zalíbili.

Do příští americké prezidentské administrativy Kreml vkládal velké naděje, protože osobní kontakty s tou odcházející se jaksi nevyvedly. V září 2000 Putin přiletěl do New Yorku na tzv. summit tisíciletí, tedy zasedání Valného shromáždění OSN, na něž se končící prezident Bill Clinton snažil sezvat málem všechny hlavy členských států organizace. Putin byl zatím stále ještě nováček, vždyť od okamžiku, kdy v Davosu padla otázka „Who is Mr. Putin?“, uběhlo sotva půl roku. Summit proto ruské elity chápaly jako oficiální představení prezidenta světu. Pro něj samotného bylo velice důležité udělat dojem.

Jenže od samého počátku jako by se nic nevedlo. Los Putinovi určil až 31. místo v pořadí řečníků, zatímco hostitel, americký prezident Bill Clinton, mluvil samozřejmě první. Ruská delegace se skoro schvátila, kolik úsilí vynaložila, a nakonec vyhandrkovala výměnu s kyperským prezidentem Glafkosem Kleridesem, který měl mluvit pátý.

Clintonův projev byl triumfální. Americký prezident mimo jiné řekl, že lidský život je v současném světě důležitější než hranice či státní suverenita a nezávislost. Clinton měl už za pár měsíců z funkce odejít a tohle byla jeho benefice. Všichni ostatní hosté mu vzdávali hold.

Když Clinton domluvil, za bouřlivého potlesku se vrátil na své místo. Putin celou tu dobu seděl ve svém křesle a přímo před očima novinářů si opakoval svou řeč. Jenže právě když se blížila chvíle jeho vystoupení, Clinton se roztržitě zvedl a vykročil k východu. Během necelé minuty ho následovala dobrá polovina vznešených hostí. Putin svůj pětiminutový projev uzavíral před poloprázdným sálem.

Příští den se naštěstí naskytla příležitost to Clintonovi vrátit. Na recepci v Metropolitním muzeu stál Bill Clinton hned u vchodu, vítal své hosty a fotografoval se s nimi na památku. Když se americký prezident dal do řeči s Vladimirem Putinem a navrhl mu, aby se spolu taky vyfotografovali, jeho ruský kolega najednou odsekl: „A jste ještě vůbec v aktivní politice? Že si už teď budujete muzeum…“

K seznámení s Bushem Putin přistoupil stejně zodpovědně jako ke vztahům s Blairem a rozhodl se, že se mu co nejvíc přizpůsobí. Už před prvním setkáním ve slovinské Lublani si prostudoval zvlášť pro tento účel připravený materiál, podrobně popisující jeho život i povahu. Mimo jiné se tam pravilo, že Bush měl v mládí velkou slabost pro alkohol, ale po padesátce pití nechal a upřímně uvěřil v Boha.

Hned na začátku neformální schůzky v Lublani Putin Bushovi odvyprávěl příběh ze svého života. Kdysi měl chatu za Leningradem, ta ovšem před několika lety do základů vyhořela – naštěstí se ale nikomu z rodiny nic nestalo. Jakýmsi zázrakem tu pohromu přežil jen hliníkový křížek, který si sundal z krku, když odcházel do ruské lázně. A tahle epizoda ho prý přiměla uvěřit, že zázraky se dějí, uzavřel své vyprávění Putin. Zbožného Bushe to ohromilo. „Pohlédl jsem mu do očí a spatřil v nich duši,“ glosoval to slavným výrokem hned po této schůzce.

Bush si zřejmě taky myslel, že to on verbuje Putina. Byl to kompliment, vypočítaný na příští dobré vztahy, popisuje tehdejší autor Bushových projevů David Fram. Podle něj měl Bush zpočátku za to, že z Ruska se nakonec může stát normální evropská země, stejná jako kupříkladu Německo. Samozřejmě už to nebude supervelmoc jako USA nebo Čína, ale normální úspěšný stát by to být mohl a měl.

V létě 2000 se Putin rozhodl zavřít zahraniční vojenské základy ve Vietnamu a na Kubě, jež Rusko zdědilo po SSSR. Vojáci a čekisté nechtěli věřit vlastním uším, ale on jim trpělivě vysvětloval, že ve skutečnosti ty základny už léta nikdo nevyužívá: „Naše námořnictvo do Indického oceánu nevyplulo už deset let, takže vietnamskou základnu jsme vůbec nepotřebovali,“ vysvětloval oficiální postoj Kremlu ministr zahraničí Igor Ivanov. Jak odposlechové centrum v kubánských Lourdes, tak námořní základna ve vietnamském Kam Ranhu přinášejí jen ztráty, protože nájem a údržba stojí obrovské peníze, a užitek z nich přitom není žádný. Prostředky kosmické rozvědky se dosahuje mnohem většího efektu než využíváním starých sovětských základen. Vlastenecky smýšlející důstojníci ruské armády ze zvyku politické vedení proklínali a vinili ho ze zrady národních zájmů, ale tomuto rozhodnutí se podrobili.

Roku 2013 Putin tento svůj počin přehodnotí. S Vietnamem se začne jednat a v roce 2014 bude podepsána smlouva o tom, že do vojenského přístavu v Kam Ranhu mohou znovu vplouvat ruské lodě.

Sytý začátek století

Prvotřídní tým, o němž mluvil Bill Clinton, nejdřív skutečně bez odkladu začal realizovat systémové reformy. Putin ještě před svou inaugurací uložil svým starým známým z Petrohradu, liberálním ekonomům, kteří působili po boku tamního prvního demokratického primátora Anatolije Sobčaka, aby právě oni sepsali plán reforem pro nový vládní kabinet. V čele této kreativní skupiny stáli German Gref a Alexej Kudrin. Po Putinově zvolení do prezidentské funkce oba dostali ministerské posty – Gref se stal ministrem ekonomického rozvoje a Kudrin řídil rezort financí.

Už na samém počátku práce na reformních plánech oba chápali, jak neuvěřitelné mají všichni štěstí: zrovna v roce 1999, sotva byl Vladimir Putin jmenován premiérem, začaly v celém světě růst ceny ropy. Díky tomu mohl ministr financí Kudrin už v roce 2000 sestavit první přebytkový rozpočet v dějinách poperestrojkového Ruska. Teď bylo tohoto nečekaného štěstí, jež se na jejich hlavy doslova sypalo z nebe, třeba umět využít. A tak se „pitěrští ekonomové“ rozhodli, že budou co nejambicióznější.

Vláda tedy stanovila plochou křivku daně z příjmů – jen 13 %. Celkové rozpětí typů daní klesá na třetinu a navíc se přesouvají hlavně do ropného průmyslu, čímž se daní vybírá více. Vypracován je i pozemkový kodex a poprvé od revoluce v roce 1917 je v Rusku opět možnost soukromě vlastnit zemědělskou půdu.

Tyto revoluční právní normy schvaluje i Státní duma – a pokud za Jelcina parlament automaticky torpédoval každý zákon vzniklý ve vládě, teď jde díky nové dumské koalici vše naprosto hladce: bývalí stoupenci Primakovovi se spojují s Jednotou, nová proputinská strana Jednotné Rusko získává v Dumě většinu a odhlasovává vše, co je jí předloženo.

Ceny ropy rostou takovým tempem, že vládě umožňují likvidovat zahraniční dluhy před termínem splatnosti. Obyvatelstvo bohatne a všichni mluví o Putinově hospodářském zázraku. Po bědných letech devadesátých přichází čas hojnosti.

Vedle ekonomických reforem Grefa a Kudrina sáhnou Putin s Vološinem po několika radikálních politických přeměnách. Alexandr Vološin přijde například s novým principem formování horní sněmovny parlamentu – Rady federace. Až doposud tam osobně zasedali gubernátoři jednotlivých regionů, zatímco teď měli ve sněmovně jako představitelé subjektů Ruské federace působit profesionální senátoři. Právě v této etapě politických proměn Vološin začíná o nových pravidlech mluvit jako o „řízené demokracii“…, z čehož má patrně plynout, že za Jelcina byla demokracie v Rusku „neřízená“. Hlavním důvodem prohloubení této řízenosti měla být lepší kontrola nad regiony. Cíl je jediný, vysvětluje Vološin, zabránit místním vládcům a podnikatelským lobbistům v sabotování reforem.

Tahle změna se samozřejmě nelíbila samotným gubernátorům, již byli z parlamentu vyhnáni a zbaveni tak možnosti hlasovat na federální úrovni. Obzvlášť se to nezamlouvalo těm šéfům oblastí, kteří v průběhu předvolební kampaně přeběhli na Putinovu stranu a podpořili Jednotu. Všem bylo jasné, že tahle změna útočí na gubernátory-primakovce, kteří tak mají zaplatit za nesprávnou volbu, ale proč jsou postiženi i takříkajíc vlastní lidé? Všeobecné gubernátorské rozhodnutí měl prezidentovi tlumočit Boris Berezovskij – vždyť to byl právě on, kdo je přemlouval, aby podpořili Putina. Berezovskij se tedy k Putinovi vypravil a pokoušel se ho přesvědčit. Ten ho sice vyslechl, ale stanovisko nezměnil.

V parlamentu však tato právní norma opět prošla bez potíží a pohotově ji podpořili i bývalí primakovci. Aby nové moci dokázali svou loajalitu, byli bývalí poslanci Vlasti-Celého Ruska ochotni odhlasovat cokoli. Právě v této chvíli se Vološin a jeho zástupce Surkov rozhodli proces vzniku nových struktur ukončit a spojit Jednotu a Vlast-Celé Rusko v jednu proputinskou stranu Jednotné Rusko. Zároveň se rozhodli znovu přeobsadit všechny funkce ve Státní dumě a původní dohodu s komunisty jako nepotřebnou jednoduše zrušit. Z téhle rány se komunisté už nikdy nevzpamatovali. V zásadě přestali být relevantní politickou silou a napříště už nebyli nebezpeční. K myšlence vypudit Lenina z mauzolea se tedy Vološin nevracel a tohle sousedství už ho zřejmě nijak netížilo.

Koncem roku se v Kremlu zrodila myšlenka udělat pořádek taky ve státní symbolice: od roku 1990 v Rusku nikdo nezpíval státní hymnu, protože ta neměla text. V devadesátém roce Boris Jelcin starou sovětskou hymnu, zavedenou už za Stalina, zrušil a nahradil ji melodií z opery Michaila Glinky z 19. století. Nový text k této hymně ovšem nikdo nenapsal. Vološinovi ani Putinovi se melodie nelíbila, protože se podle jejich názoru nedala zapamatovat. Sestavili tedy seznam jiných motivů, většinou starých vojenských pochodů, z nichž jeden se nakonec měl stát onou hymnou nového Ruska. Putin si to ale na poslední chvíli nakonec rozmyslel a rozhodl se pro návrat ke staré stalinské hymně, která bude opatřena novými slovy. Zajímavé je, že nejnovější variantu textu se rozhodl svěřit autorovi předešlých verzí, zasloužilému sovětskému básníkovi Sergeji Michalkovovi, jinak otci filmových režisérů Nikity Michalkova a Androna Končalovského.

Vološin, který vše komunistické nenáviděl, byl samozřejmě proti. Jelcinova Rodina zase předem tušila, jaká rána to bude pro penzionovaného Borise Nikolajeviče. Putin ale své poradce přesvědčoval, že pro věc reforem to bude užitečné. Všechny síly je přece třeba soustředit na ekonomiku, na uskutečnění nepopulárních a bolestivých reforem, tak nač obyvatelstvo dráždit maličkostmi. Jen ať se staroušci potěší – a my tímhle tahem ušetříme síly na liberální reformy a deregulaci, přesvědčoval ostatní Putin. A Vološin to vzdal – tak budiž, když je to ve jménu reforem, ponechme si sovětskou hymnu.

Kapitola druhá,
v níž politického exulanta Borise Berezovského nepozvou na královskou svatbu

S Borisem Berezovským jsem se nikdy nesetkal – i přesto, že jsem skoro deset let pracoval v novinách, jež mu patřily, totiž v nejdůležitějším ekonomickém listu počátku století, v Kommersantu.

Když jsem v roce 2007 psal knihu o Gazpromu, býval bych se asi měl s Berezovským sejít a taky ho vyzpovídat. Úmyslně jsem to však neudělal. Měl jsem tehdy pocit, že jeho přítomnost v tomto textu by knihu mohla kompromitovat – tak pochybná mi připadala pověst Berezovského i všeho toho, čeho se třeba jen dotkl. A mimoto jsem byl přesvědčen, že Berezovskij pořád jen lže, tak proč dělat rozhovor s člověkem, u nějž jste si předem jisti, že je naprosto nevěrohodný?

Rok před smrtí Berezovskij poskytl velký rozhovor kolegům z internetové televize Dožď. Právě v něm velmi barvitě popsal své vidění událostí z přelomu století, jak je líčil ve svědeckých výpovědích při soudním procesu vedeném proti Romanu Abramovičovi. Londýnský soud ostatně dospěl k názoru, že Berezovskij v těchto výpovědích vytrvale lhal, proto taky bývalý oligarcha utrpěl porážku.

Berezovskij ale měl jednu mimořádně důležitou vlastnost, jíž se od všech dalších hrdinů této knihy (bez výjimky) liší. Mnohokrát se totiž přiznal k tomu, že chyboval. Už na konci života (samozřejmě tedy nikoli v období svého dobrodružného triumfu) některých svých činů často litoval. Jedni jsou toho názoru, že naprosto upřímně. Jiní jsou si jisti, že to byla pouhá nepřesvědčivá póza.

Sbalit husu

„Včera jsem si připadal jako Berezovskij,“ žertuje s oblibou Roman Abramovič, „pozval jsem ve stejný čas na osobní schůzku několik lidí najednou.“ Lidé, kteří Berezovského dobře znali, na něj často vzpomínají jako na roztržitého matematického génia, který neustále generoval nějaké nápady, ale zdaleka ne vždy stíhal kontrolovat, zda a jak se realizují.

Vykládá se o něm například, jak si domů bezděky pozval na návštěvu několik navzájem neslučitelných podnikatelů – Vladimira Gusinského, Michaila Chodorkovského a Vladimira Potanina. Ty pak měl rozsadit do různých místností, aby se nesetkali, ale pak se ukázalo, že k němu přijel taky přítel, jemuž slíbil, že spolu půjdou do sauny. Berezovskij se tedy vypravil do sauny, kterou měl přímo v domě…, a na pozvané návštěvníky zapomněl. Zhruba po hodině nudící se hosté začali po budově bloumat, jeden druhého tak objevili, posadili se v salonu k jednomu stolu – a najednou se tam objevil i Berezovskij v županu. A velice se podivil.

To, co se kolem Berezovského dělo v roce 2000, ho šokovalo ještě víc, i když to byl jen důsledek jeho snah a činů.

Osobně se Berezovskij s Putinem poprvé setkal už na začátku 90. let a právě on přivedl někdejšího Sobčakova asistenta do nejbližšího okolí Borise Jelcina. (Ovšem s Jelcinovou dcerou Taťánou Putina seznámil jiný oligarcha – Sergej Pugačov.) Koneckonců v létě 1999 to byl právě Berezovskij, kdo přišel s koncepcí, podle níž byl nejvhodnějším kandidátem na prezidentova nástupce zrovna Putin. Tahle myšlenka však už někdy koncem roku začala žít vlastním životem, na něm osobně zcela nezávislým. Proto Berezovskému nakonec čím dál víc lezla na nervy.

Berezovského v tu chvíli ani nenapadlo, že jeho dny jsou sečteny. A že to není tak, že by se Putin vymkl zpod kontroly, ale že ve skutečnosti jeho samotného odepsala Rodina. Což se ostatně nestalo v roce 2000, ale už na podzim 1999. Říká se, že Rodina dospěla ke společnému závěru: „S Borjou bude třeba skoncovat.“ Konkrétně to znamenalo, že jeho politické hemžení a zejména pak jeho neustálé mediální výstupy a komentáře ke všemu možnému Táňu, Valju, Vološina i Abramoviče unavily. A oni si řekli, že je z něj víc škody než užitku.

To, že iniciátoři Putinova vítězství nebyli odměněni a jeho včerejší nepřátelé potrestáni, Berezovského nejdřív rozhořčilo. Přesně takhle to přece bylo v roce 1996, kdy Berezovskij a Gusinskij zmobilizovali ruský velkokapitál k podpoře Jelcina – a ten jim po svém vítězství nezůstal nic dlužen. Gusinského NTV dostala celostátní sadu frekvencí a stala se televizí federální. Berezovskij byl zase jmenován tajemníkem Bezpečnostní rady státu. Během předvolební kampaně 1999–2000 se tito dva muži bili na opačných stranách barikády a společně s Gusinským se v táboře poražených ocitli také Primakov, Lužkov a několik desítek gubernátorů. Vítězové se ovšem tentokrát nějakých zvláštních odměn nedočkali a poražení zase nebyli nijak potrestáni. Lužkov zůstal moskevským starostou a Primakov získal důstojnou trafiku – funkci šéfa Obchodní a průmyslové komory. Jejich bývalí stoupenci se pak rozplynuli v řadách sympatizantů Putinových.

Potrestat se Kreml rozhodl jen Vladimira Gusinského, který proti Putinovi otevřeně agitoval a vedl proti němu informační válku. Za prvé Gusinskij už v zimě na počátku roku 2000 údajně vyzývavě prohlásil, že bez podpory jeho NTV se Putin prezidentem nikdy nestane. A za druhé se budoucího prezidenta mimořádně dotkl satirický televizní pořad NTV Gumáci, kde byl nový prezident srovnáván s malým Cachesem.

„V tom nebylo nic osobního, šlo jen o byznys,“ tvrdí Vološin. „A Gusinského podnikání bylo skrznaskrz prolezlé úvěry. Zařízené to měl jednoduše: bral si od bank úvěry, ty pak nesplácel a počítal s tím, že bankovní domy mu jeho dluhy odpustí, protože se budou bát případných útoků na obrazovkách všemocné NTV. Gusinskij dlužil státním společnostem přibližně půldruhé miliardy dolarů. Jenže pokaždé, když se blížil termín splátky, zorganizoval proti věřiteli preventivní informační atak, a ten okamžitě splátku odložil, navíc za zvýhodněných podmínek. Takže celá akce ani žádnou zvláštní snahu nevyžadovala – stačilo všechno zabavit na dluhy.

Situace se ale vyvíjela jinak. Už měsíc po Putinově inauguraci generální prokuratura zahájila proti Gusinskému trestní stíhání a velkopodnikatel skončil ve velmi smutně proslulé moskevské vazební věznici Butyrka. „To bylo zbytečné a nebylo toho k ničemu zapotřebí,“ prohlašuje Vološin. Pravidla této hry ovšem už neurčoval on, ale noví silovici z prezidentova nejbližšího okolí. Zato Berezovskij byl na vrcholu blaha a v den Gusinského zatčení neskrýval triumf: „Husu bylo třeba sbalit! Aby věděl! Aby věděl!“ opakoval pořád dokola. Ostatní oligarchové byli v šoku a napsali společný dopis, ve kterém žádali Gusinského osvobození. Jediný, kdo tento dopis nepodepsal, byl Berezovskij.

V době Gusinského zatčení byl prezident Putin na oficiální návštěvě Španělska, a když se ho novináři zeptali, co že se to děje kolem Gusinského, odpověděl, že neví, protože se „nemůže dovolat generálnímu prokurátorovi“. Gusinskij nakonec za mřížemi zůstal jen tři dny. Pak za ním do cely přišel ministr pro tisk a informace Michail Lesin. Podepsali spolu dohodu, podle níž měl oligarcha znovu získat svobodu, zaplatit za ni však měl předáním NTV do jiných rukou. Gusinskij vyšel z vězení ven, Rusko okamžitě opustil a text zmíněné dohody zveřejnil. Mezinárodní prestiži Vladimira Putina tak zasadil obrovskou ránu: ve chvíli, kdy se Putin vracel z evropského reklamního turné, se Gusinskij vydal na turné antireklamní, během nějž na celý svět hlásal, jak hrozný nový ruský prezident je. Putina nepopuzovala ani tolik neurvalost celé této operace jeho podřízených s uvězněním oligarchy (nikdo z jejích organizátorů nakonec nebyl potrestán), jako spíš skandál, který propukl. Vydal proto pokyn, aby byl proces zabavení Gusinského televize pozastaven, přinejmenším do doby, než vášně opadnou.

Gusinského zatčení jako by vypustilo džina z láhve: téměř všichni velkopodnikatelé, či jak se začalo říkat v dobách Jelcinových, oligarchové, byli vystaveni kontrolám, domovním prohlídkám, či dokonce zabavování části majetku. Je zřejmé, že to nebyla nějaká plánovaná operace, ale signál, který pocházel přímo od Putina, představitelé silových rezortů pochopili tak, že je třeba začít dělat pořádek.

Prokuratura často zahajovala trestní stíhání velkopodnikatelů i na konci Jelcinovy vlády – vždyť na konci 90. let vrcholila tzv. oligarchická válka. Teď ale vznikal pocit, že tato aktivita ruských represivních orgánů je znamením nových časů. Nejlépe to ve svých titulcích zformuloval list Kommersant (patřící do Berezovského mediálního holdingu): ten v materiálech na titulních stranách užíval stále téhož titulku Přišli si pro… Což byla jasná aluze na epochu stalinských represí.

Ostatně když se podíváme na každý tento případ zvlášť, je zcela jasné, že v roce 2000 o žádné stalinské represe nešlo: každý takovýto případ se hroutil už ve fázi vyšetřování, protože bylo jasné, že každá kauza Přišli si pro… byla jen pokusem o banální vybírání výpalného. První v řadě těchto smutně proslulých případů – Přišli si pro Alekperova – byly domovní prohlídky v tehdy největší ruské ropné společnosti Lukoil. Šlo o přesně ten Lukoil, který ve volbách financoval tandem Primakov–Lužkov.

Ve skutečnosti v tom však žádná politika nebyla: všichni poslanci dosazení Lukoilem prchli od Primakova jako první; bez váhání odmítli vstoupit do frakce Vlast-Celé Rusko, utvořili uskupení Ruské regiony (Regiony Rossii) a až do vstupu do Jednotného Ruska v hlasování podporovali výlučně Jednotu.

Všeobecně se povídá, že za prověrkami v Lukoilu stál jeden známý bankéř. S poukazem na své dávné přátelství s Putinem přišel ještě před volbami do Státní dumy v prosinci 1999 na vedení Lukoilu s tím, že má na popud Kremlu financovat předvolební kampaň, a získal 50 milionů dolarů. A aby Lukoil peníze náhodou nepožadoval zpátky, „shodil“ podnikavý bankéř firmu generální prokuratuře. Výhrady vyšetřovacích orgánů vůči ropné společnosti vzaly za své, ostatně stejně jako Alekperovovo přání získat 50 milionů dolarů zpět.

Ponorka

Nekontrolovatelnost nové ruské státní moci Berezovského dráždila natolik, že se odhodlal ke krajnostem. Přál si, aby mu Putin naslouchal, a jak se zdálo, veškeré metody, jak ho přesvědčit slovem, už vyčerpal. Tak se odhodlal k aktivitám ve stylu, na jaký byl sám zvyklý, tedy dobrodružném.

Týden poté, co noviny Kommersant začaly hníst novou děsivou image putinského Ruska tím, že na titulních stranách tiskly články s titulkem Přišli si pro…, Berezovskij oznámil, že se zříká poslaneckého mandátu a parlament opouští. Proč to udělal a co má za lubem, to nechápal nikdo. On sám prohlašoval, že se chystá vytvořit reálnou opoziční politickou sílu a že všechno své úsilí nasměruje na tento cíl. A vskutku – docela brzy se ocitl v těžkém konfliktu s mocí.

První vážnou zkouškou pro Putina byla tragédie jaderné ponorky Kursk. Potopila se 12. srpna, v sedmadevadesátý den Putinova prezidentského období. Ten havárii zpočátku skoro nevěnoval pozornost, a dokonce odjel na dovolenou do Soči. Vysocí námořní důstojníci mu neustále hlásili, že není třeba dělat si starosti, že je všechno pod kontrolou a co nevidět se to dá do pořádku. Záchranné práce započaly na příští den, okamžitě se ukázalo, že 118 členů posádky se v hloubce 108 metrů ocitlo v pasti. Putin ovšem dovolenou přerušil a ze Soči odjel až po pěti dnech. Za to ho mediální kritika doslova rozsápala na kusy.

22. srpna, když už bylo jasné, že všichni muži na palubě zahynuli, se Putin rozjel na setkání s jejich příbuznými v severomořské osadě Viďajevo. Bylo to pro něj k nesnesení: příbuzní vzlykali a křičeli, obviňovali Putina i vojenské námořnictvo z nečinnosti, z toho, že velení jen natahovalo čas a nechtělo přijmout pomoc ze zahraničí. Místo odpovědi se Putin třikrát pustil do televize, která podle něj „pořád lže“, a také do lidí, jimž ty televize patřily. Hned na začátku zazněl třeba takovýto výpad: „Lidé, kteří dnes křičí ze všech nejvíc, jsou právě ti, kteří celých těch deset let ničili armádu i loďstvo, v němž dnes umírají lidé, a právě ti jsou dnes v televizích. A vidíte, tihle teď stanuli mezi předními ochránci armády a loďstva. A to jen proto, aby armádu a loďstvo diskreditovali a definitivně zničili. Za těch pár let si nakradli plno peněz a teď si kupují všechno a všechny! A jaké zákony si zařídili!“ Uprostřed vzrušené debaty se k tomu vrátil: „Rozkradli peníze, nakoupili média a teď manipulují veřejným míněním.“ A těsně před loučením to všechno definitivně shrnul: „Způsob jejich činnosti a jejich logika jsou víc než prosté. Velice prosté. Ovlivňují veřejné mínění a vojenskému velení i politické reprezentaci země tak naznačují, že je všichni potřebujeme, že nás mají na udičce, že se jich máme a musíme bát, poslouchat je a souhlasit s tím, že budou dál okrádat stát, armádu i vojenské námořnictvo. Takový je skutečný cíl všeho jejich konání. A my jim přitom nemůžeme říct: Nechte toho…! I když to by bylo nejsprávnější, jenže… musíme vynalézavě, pravdivě, přesně a včas realizovat vlastní informační politiku. To ovšem vyžaduje sílu a kvalitní odborníky.“4

Na schůzce nebylo dovoleno natáčet, ale její stenografický záznam už za pár dní otiskl časopis Kommersant – Moc (Kommersant-Vlasť), který byl součástí holdingu patřícího Borisi Berezovskému. O pár dní později se v hlavním vysílacím čase televize ORT (jejímž spoluvlastníkem byl taky Berezovskij) vysílala talk-show Sergeje Dorenka, přesně toho, který rok předtím zveřejnil na obrazovce rentgenové snímky z Primakovovy operace, a rozprášil tak jeho předvolební preference, čímž de facto Putinovi pomohl stát se prezidentem. Dorenko analyzoval citované Putinovy výroky o Kursku a vinil ho ze lži. Mimo jiné do vysílání pustil i úryvky zvukového záznamu prezidentova setkání s příbuznými námořníků z Kursku, jehož stenografický přepis uveřejnil časopis Moc. Pro Dorenka to bylo poslední vysílání, protože pořad byl okamžitě zrušen. V redakci zpravodajské relace Vremja, což je nyní hlavní prokremelský program Prvního kanálu, se dodnes šušká, že hned po vysílání v režii zazvonil telefon a ve sluchátku se ozval Putin osobně. Prezident měl za to, že takováto rétorika na ORT je obyčejná zrada. A to Berezovskému nikdy neodpustil.

Na to, aby Kreml Berezovskému ORT sebral, ani nebylo třeba vynaložit nějaké zvláštní úsilí. Jak později uváděl Vološin u londýnského soudu během procesu, který vyvolal Berezovskij proti Abramovičovi, stačilo prostě zavolat generálnímu řediteli stanice Konstantinu Ernstovi a říct mu, aby si oligarchy napříště jednoduše nevšímal: „Kosťo,“ řekl mu Vološin, „na Berezovského pokyny prostě zapomeň. Toho už neposlouchej, jinak budeme nuceni podniknout jistá opatření.“

Přitom to bylo plně v rámci zákona, protože Berezovskij měl jen 49 % akcií, kdežto stát 51 %. Hlavní akcionář se rozhodl, že se znovu ujme svých práv a začne tuto stanici řídit sám, prohlásil Vološin. Řekl Berezovskému: „koncert skončil“. Tuhle frázi z telefonického rozhovoru bývalý šéf prezidentské kanceláře ocitoval i u londýnského soudu. Její význam byl jasný: žádné další telefonáty do televize a žádné příkazy, redakce má nadále zakázáno Berezovského poslouchat. Ze všech zaměstnanců ORT se vzbouřil jedině Dorenko, který byl okamžitě propuštěn.

Koncem srpna Vološin Putinovi vyřídil, že Berezovskij žádá o osobní schůzku. Putin souhlasil, ale bylo to tentokrát docela jiné setkání než dřív. O prezidentovi ani nelze říct, že by se choval chladně. Jen Berezovskému lhostejně a nelítostně oznámil, že ORT už kontrolovat nebude, a že pokud chce, může svůj podíl prodat, ale jestli ne, tak ať si ho klidně nechá. Ovšem jakkoli s akciemi nakládat ho stejně nikdo nenechá.

Takovéto jednání Berezovského zaskočilo: on si přece pořád myslel, že Putin to vzdá, že se něčeho poleká a kdovíproč ustoupí. Počátkem září 2000 mu napsal otevřený dopis, který otiskl ve svém Kommersantu: „Moc vás prosím, pane prezidente – zastavte se, dokud je čas! Nevypouštějte z láhve džina bezmezné moci, který naši zemi pustošil víc než sedmdesát let. S tím si neporadíte. Zničí nakonec zemi i vás.“ V dopisu také sliboval, že svůj balík akcií předá do správy novinářům a tvůrčí inteligenci. Tenhle plán ale nakonec neuskutečnil.

Za měsíc svůj podíl v televizi ORT prodal dávnému příteli Romanu Abramovičovi. O dvanáct let později, když Berezovskij Abramoviče zažaluje u londýnského soudu kvůli tomu, že údajně nevyrovnal dluhy v ORT a dalších společnostech, například Sibněfti, vejdou ve známost detaily této transakce – ba co víc, soud zveřejní stenografický záznam odposlechu rozhovoru mezi oběma muži ve francouzském La Bourget. Oligarchové spolu rozmlouvali o tom, že s tímto obchodem souhlasí i Putin, a že aby se usnadnil peněžní převod, o Abramovičovy peníze, posílané na Berezovského účet, bude osobně pečovat šéf ruské Centrální banky Viktor Geraščenko. Abramovič u tohoto soudu uvede, že nákup části akcií ORT od Berezovského mu svěřili Vološin s Putinem. A ujišťoval, že Berezovskij žádné podíly v jeho společnostech neměl a že pravidelné platby, jež mu zasílal, byly normální odměnou za služby v oblasti „politického krytí“.

Právě Kurskem započal souboj Putina s těmi, „co si koupili sdělovací prostředky a teď manipulují veřejným míněním“ – tedy v podstatě se státem doposud nekontrolovanými médii. A nebyla to předem promyšlená strategie, byla to jen spontánní reakce na vnější podnět. Jenže za každým dalším krokem přicházel znovu další, a ještě další, protože neslyšet kritiku je vždy příjemnější než ji poslouchat.

To jsou jen nezbytné excesy, ujišťoval kolegy Vološin, hlavně že reformy pokračují.

Nový Andropov

Berezovského pronásledovala ještě jedna obava, již ostatně sdílel jen málokdo, a to že Vladimir Putin vyšel z tajných služeb. Berezovskij KGB odjakživa nedůvěřoval. Přitom zpočátku ho Putinův kágebácký původ nijak nezneklidňoval. Jak ale postupně slábl jeho vliv, měl stále častěji tendenci vysvětlovat to, co se mu na Putinovi nelíbilo, jeho „čekistickou minulostí“.

Putin přitom stále aktivněji koketoval s pracovníky FSB, s jejichž podporou samozřejmě počítal. V prosinci 1999, deset dní před tím, než ho Jelcin jmenoval úřadujícím prezidentem, přijel Putin na Lubjanku, kde se slavil Den čekistů. Během večera zažertoval, že „skupina pracovníků FSB, již jste se zvláštním úkolem vyslali do ruské vlády, první etapu zvládla na jedničku“. Sálem zaburácel potlesk. Kdo viděl záznam těchto oslav, tomu šel mráz po zádech.

V roce 1999 Putin podpořil okázalé oslavy nedožitých 85. narozenin generálního tajemníka ÚV KSSS Jurije Andropova, který stál v čele KGB přes dvacet let a v tajných službách má pověst mimořádně moudrého sovětského vrcholného představitele. V prosinci pak byla na lubjanské hlavní budově FSB slavnostně odhalena jeho pamětní deska.

O pět let později, když se připomínaly Andropovovy devadesátiny, se v médiích začaly objevovat úvahy, že právě Andropov by býval měl sílu zabránit rozpadu SSSR, a kdyby žil, taky by to udělal. Chystal se prý zavést velmi racionální reformy, které by Sovětský svaz nasměrovaly na čínskou cestu a nepřipustily by ani perestrojku, ani zmíněný rozpad státu. Jeho předčasná smrt však všechny tyto naděje překazila. Andropov zemřel v roce 1984 a v čele země tak setrval jen půldruhého roku. V Putinovi vlastenecky naladění veteráni „orgánů“ vytušili nečekanou druhou šanci, Andropovovu reinkarnaci, která by snad mohla z popela vzkřísit i někdejší sovětskou velikost.

Putin se ale rozhodně necítil být pokračovatelem Andropovova díla, nebyl ani obdivovatelem legendárního šéfa KGB a na počátku prvního prezidentství ho zajímaly docela jiné věci. Jinak se k tomuto jubileu stavěl nový šéf FSB Nikolaj Patrušev, který tam byl předtím Putinovým prvním náměstkem. On Andropova chápal jako svůj osobní vzor: však taky Andropov strávil mládí v Karélii, kde Patrušev pracoval začátkem 90. let a dotáhl to tam až na karelského ministra bezpečnosti.

V roce 2004 Patrušev napsal do vládního deníku Rossijskaja gazeta článek k výročí Andropovova úmrtí. „Andropovovu osobnost nejen veteráni, ale i mladí pracovníci FSB, kteří většinou přišli do našich struktur v sovětské epoše, vnímají jako vzor skutečného státníka, jako představitele strategické elity země, který se snažil pochopit a uvést do života základní národní zájmy,“ napsal Patrušev. „Nad lidmi, kteří vždy věrně sloužili a slouží vlasti, nemá čas žádnou moc.“5 V roce 2004 působilo takové vynášení sovětské minulosti a ještě ke všemu sovětských represivních orgánů dost exoticky. O deset let později už totéž znělo jako běžná rétorika – a to jak z úst Vladimira Putina, tak i Nikolaje Patruševa, který se v roce 2014 po ukrajinské revoluci stane jedním z hlavních ideologů nového ruského izolacionismu.

Dluhy je třeba platit

Liberální ekonomický tým, který kolem sebe Vladimir Putin shromáždil, vesměs žáci jakéhosi ruského Havla, Anatolije Sobčaka, si naprosto nelámal hlavu ani s Gusinského zatčením, ani s tím, co se v tisku psalo o začátku represí či o významném přerozdělování mediálního trhu. Mladá vláda chápala, že na průlomové (rozuměj bolestivé) reformy nejspíš moc času mít nebude: před další předvolební kampaní už asi nic moc reformovat nepůjde, a tak se snažili maxima dosáhnout, dokud to dovolí hospodářská konjunktura, dokud ceny ropy rostou a popularita prezidenta skýtá možnost realizovat opravdu revoluční změny. Intrikánští oligarchové, kteří po Jelcinově abdikaci ztratili vliv, byli mladým liberálům protivní do té míry, že tento nový tým se dokonce potajmu radoval, když bývalým hospodářským velkošíbrům zůstala kremelská brána zavřená – ono to tak bude klidnější, říkali si. Na mediální kvílení vláda reagovala také poměrně stoicky: co se dá dělat, je to nevyhnutelná daň za bolestivé reformy.

Co ale liberální putinský kabinet neočekával, bylo to, že mu klacky pod nohy začne házet Západ, který ještě včera „skvělému týmu“ nového ruského prezidenta skoro tleskal. Šlo o to, že ruský stát se po uši topil v dluzích: na jedné straně tu byly požadavky Pařížského klubu (tedy neoficiální organizace věřitelských zemí, které štědře peníze uvolňovaly nejdřív Sovětskému svazu a pak Rusku let devadesátých), na straně druhé Londýnský klub komerčních bank a soukromých korporací, jež taky ruské vládě vesele poskytovaly úvěry. Platby Ruska měly každým rokem růst a vrcholu dosáhnout v roce 2003; ekonomové o tomto mezníku přemítali s děsem v oku, mluvili o něm jako o „problému 2003“ a předpovídali, že pod tíhou tohoto dluhového břemene se ruská ekonomika zhroutí.

Premiérem své vlády nový prezident jmenoval Michaila Kasjanova, který v kabinetu působil jako ministr financí ještě před Putinovým příchodem, tedy v roce 1999. Hlavní náplní Kasjanovovy práce bylo právě jednání s mezinárodními věřitelskými organizacemi, které jako nikdo jiný uměl přemluvit, aby ruský dluh restrukturalizovaly. Když se přitom nová vláda formovala, Kasjanov sice byl prvním náměstkem Putina-premiéra, ale v roli jasného favorita se neocitl. Plán ekonomických reforem totiž nepřipravoval on, tím se zabývalo centrum strategických projektů v čele s Germanem Grefem. Navíc Kudrina i Grefa Putin léta znal ze spolupráce v Petrohradu, a tak se zdálo logické, že by se předsedou vlády měl stát někdo z nich. Putin si však vybral Kasjanova – na jedné straně proto, že měl blíž k Rodině, a na straně druhé proto, že právě problém zvládnutí zahraničního dluhu byl pro nového šéfa kabinetu klíčový. Kudrin pak dostal rezort financí a Grefovi vymysleli ministerstvo ekonomického rozvoje.

Je to sice zvláštní, ale dohodnout se s privátním sektorem bylo nakonec mnohem snazší: Michail Kasjanov dosáhl toho, že více než třetina dluhu byla u Londýnského klubu prostě odepsána. Zato Pařížský klub vzdoroval, a to i přesto, že nejtěžšími vahami v něm byli Putinovi přátelé George Bush a Tony Blair. Jenže byznys je byznys, nic osobního...

Na Nový rok bylo zřejmé, že situace je kritická, a to natolik, že Putin nikoho z ekonomického bloku vlády nepustil na tradiční dovolenou. 3. ledna 2002 se všichni sešli v Kremlu, aby se poradili, jak se z dluhů vymotat – byl tu Putin, premiér Kasjanov, šéf prezidentské administrativy Vološin, ministři Kudrin a Gref a také ekonomický poradce prezidenta a představitel země ve skupině G8 Andrej Illarionov; to byl nový kremelský enfant terrible, jinak muž proslulý svými krajně libertariánskými názory a také příšernou povahou.

Porada skončila opravdu katastrofálním sporem mezi Kasjanovem a Illarionovem. Premiér byl toho názoru, že Pařížský klub je třeba zmáčknout, jelikož splátky dluhů v plné výši nejsou myslitelné – to by ekonomiku položilo. Illarionov naopak křičel, že je třeba zaplatit všechno, protože když už Rusko jednou bylo přijato do G-osmičky, musí země této poctě dostát, a ne se vystavovat ponížení tím, že bude žádat o restrukturalizaci a odklad splátek. Kasjanova tyhle argumenty popuzovaly, a tak na ně odpovídal poukazem, že na jednání o restrukturalizaci dluhu nic ponižujícího není. Vološinovi se evidentně více zamlouval radikální postoj Illarionovův: „kruťas“ v čele prezidentské kanceláře byl pro to, aby Rusko dluh s hlavou hrdě vztyčenou vrátilo, jenže ministr financí Kudrin na to namítal, že takovou částku země jednoduše nemá. Putin se rozhodl počkat: věřitelům byl rozeslán dopis, že Rusko je připraveno splácet starý sovětský dluh, ale splácení nového by rádo rozložilo na delší časový úsek.

S tím ale Pařížský klub nesouhlasil. Na moskevské poselství odpověděl, že stále trvá na splacení celého dluhu, protože ekonomická situace je vzhledem k tomu, že ceny ropy dál rostou, pro Rusko příznivá. Uprostřed ledna německé ministerstvo financí vydalo tiskové sdělení, v němž se jednoznačně pravilo, že pokud Rusko nebude plnit své dluhové závazky, Berlín požádá, aby bylo ze skupiny G8 vyloučeno.

Německý kancléř Gerhard Schröder v tom okamžiku samozřejmě nepatřil do okruhu blízkých zahraničních Putinových přátel, ale bylo jasné, že v tomto případě je za prohlášením koordinovaný postoj celé G-osmičky. Pro Kreml to byla rána. Zapojení do G-sedmičky v roce 1997 bylo nejspíš jediným pozitivním dědictvím, které po sobě Boris Jelcin Putinovi zanechal – jinak zbyly samé problémy. Jenže teď se Putin a jeho vláda ocitli sotva na krok i od ztráty této trofeje.

Putin se tak rozzuřil, že ostrou debatu mezi Illarionovem a Kasjanovem rázně uťal. Zvítězil názor jeho poradce: jsme přece silní a silní mají dluhy platit. Ministr financí byl postaven před úkol, aby peníze našel, kde chce. Kudrin tedy slíbil, že je najde. Kasjanov běsnil, protože veškeré jeho několikaleté úsilí lehlo popelem, a Putin se s ním ani nechtěl bavit. A jako by ani toho nebylo dost, Andrej Illarionov, aniž by to s někým konzultoval, svolal tiskovou konferenci, na níž prohlásil, že Rusko své dluhy Západu splatí, a to navíc ve zrychleném režimu. Věděl, že prezident se definitivně postavil za něj, a teď se nemohl dočkat příležitosti, kdy premiéra Kasjanova veřejně poníží. Do té doby byl Kasjanov považován za vlivného a schopného politika a teď tohle, taková rána. Illarionovův krok se ale dotkl i ministra financí Kudrina, protože ten zatím vůbec nestihl propočítat, kde potřebné peníze vezme, a teď se ocital ve velmi trapné situaci. Výsledkem bylo, že během následujících pár týdnů se celý liberální tábor v ruské vládě navzájem do krve pohádal a zároveň se tiše a zásadně popudil vůči Západu, který Rusko v tak těžké chvíli necitlivě podrazil.

O něco málo později se ukáže, že všechny ty nervy byly naprosto zbytečné. Cena ropy nepoklesla, ale naopak se po celý rok držela kolem 27 dolarů za barel (a to byla celé předchozí desetiletí v průměru přinejmenším o polovinu nižší). Nečekaně získané peníze stačily nejen na dluh u Pařížského klubu, ale dokonce i na splátky Mezinárodnímu měnovému fondu. Rozpočet v roce 2001 byl najednou poprvé přebytkový a Rusko přestalo svou ekonomickou politiku s MMF koordinovat. Ovšem nepřátelství, které se zrodilo mezi ruskými ekonomy, bude pokračovat. Řízením ironie osudu se Kasjanov a Illarionov, již odešli ze svých funkcí první v únoru 2004, druhý v prosinci 2005, stanou nesmiřitelnými oponenty Vladimira Putina. Kudrina s Grefem ani nenapadne se jich zastat a pokusit se ty dva ve vládě udržet.

Antiteroristická internacionála

Na rozdíl od zkázy ponorky Kursk vojenská operace v Čečensku neboli „druhá čečenská“, jak válku pojmenovala ruská média, pro Putina žádným problémem nebyla. Naopak, tady dosáhl úspěchu. Právě tato válka mu pomohla k vysoké oblibě mezi lidem a jediné, co mohlo kalit nebe bez mráčku, byly četné otázky zahraničních kolegů. Čečenská operace vypadala v očích západu jako válka proti čečenskému národu se systematickým porušováním lidských práv, se zločiny proti civilnímu obyvatelstvu a četnými případy mučení. Z téhož bylo Rusko viněno i v době první čečenské války (1994–1996). Jenže mezi prvním a druhým tažením byl podstatný rozdíl.

Tentokrát Putin vsadil na lokalizaci války. Za první čečenské platilo jasné „my“ a „oni“, což pro všechny obyvatele malé republiky znamenalo Čečenci a Rusové. V roce 2000 však Putin důvěru vložil v čečenského muftího Achmata Kadyrova, bývalého polního velitele, který souhlasil, že se stane proruským předákem a shromáždí kolem sebe ty, kdož s ním jsou zajedno. Ono „my“ a „oni“ se tak přestěhovalo výhradně do Čečenska a osudová čára od sebe dělila „kadyrovovy stoupence“ a „ilegály“.

Od teď mohl Putin s přesvědčivým klidem líčit, že za všechno můžou teroristé, že v Čečensku bojují agenti al-Káidy včetně Jordánce Chattába, a připomínal, jak v srpnu 1999 vtrhli do Dagestánu vahábité. Jenže jakmile se z pánů Berezovského a Gusinského stali političtí exulanti, dostala Putinova verze povážlivé trhliny. Vladimir Gusinskij v četných interview líčil porušování lidských práv v Čečensku a Boris Berezovskij zase připomínal, že druhou čečenskou rozpoutalo Putinovo nejbližší okolí jakožto součást jeho předvolební kampaně.

A tak když Putin západním partnerům vyprávěl o válce s terorismem, pozorně poslouchali a tvářili se, že věří. Přikyvovali a slibovali, že se pokusí pomoci. Ve skutečnosti se však vše vyvíjelo zcela jinak. Nejdřív rozvědka dodala Kremlu videomateriál, na němž bylo zaznamenáno, jak pracovníci americké ambasády v Ázerbájdžánu předávají falešné doklady čečenským separatistickým ozbrojencům. Důkaz byl bez zbytečného poprasku předložen americkému velvyslanectví v Moskvě. Američané se omlouvali, tvrdili, že to byla mrzutá chyba, přílišná horlivost nějakého úředníka, a že provinivší se diplomat bude okamžitě odvolán.

Později však začalo být stále jasnější, že Spojené státy s pomocí Rusku v jeho „boji s terorismem“ příliš nespěchají. Například neruší žádný z oněch islámských fondů, které Kreml vinil ve financování čečenských ilegálů. „My jsme si je zkontrolovali a tyto instituce plní výhradně humanitární funkce,“ odpovídal Washington. Po 11. září byly ostatně všechny tyto fondy okamžitě zrušeny. Kremlu se to dotklo, i když si to nechal pro sebe. Jednání americké strany jasně potvrdilo, že zmíněné fondy nefinancovaly jen vyloženě humanitární programy. Jenže když umírali ruští vojáci, bylo to Američanům jedno, kdežto teď, když začali umírat i jejich lidé, okamžitě podnikli konkrétní kroky...

11. září se stalo předpokladem pro vznik vzácné jednoty Ruska a Spojených států. Vladimir Putin byl první světový vrcholný politik, který Georgi Bushovi telefonicky tlumočil slova podpory. Od tohoto okamžiku bylo pro Putina jednodušší vysvětlovat, s kým v Čečensku válčí: byla tam přece táž al-Káida, která napadla USA. Autorem této koncepce, která měla prokázat, že nepřítel Ruska je mocnější, než se původně zdálo, byl ředitel FSB Nikolaj Patrušev.

Následné počínání Američanů Kreml rovněž nadšeně schvaloval. Tálibánský režim v Afghánistánu byl vůči Moskvě mimořádně nepřátelský: za prvé byli tálibové ideovými dědici těch mudžáhedínů, kteří v osmdesátých letech prorazili Sovětský svaz, a za druhé destabilizovali situaci v Tádžikistánu a Uzbekistánu, tedy byli s to zahájit rozsáhlou válku u jižních hranic Ruska. A právě Američané Tálibán po celá devadesátá léta tiše podporovali, a tak když se USA rozhodly táliby svrhnout, byl z toho v ruské metropoli důvod pro oslavy.

Těsně před zahájením náletů na Afghánistán se Američané na ruskou stranu obrátili s dotazem, zda má Rusko něco proti tomu, aby si v Kyrgyzstánu pro potřeby chystané vojenské operace zřídili dočasnou leteckou základnu – jen na dobu válečné kampaně, maximálně na rok. Nejdřív Bushova poradkyně pro národní bezpečnost Condoleezza Riceová zavolala Alexandru Vološinovi a pak už George Bush přímo oslovil Vladimira Putina. Souhlas Moskvy byl nezbytný, protože v Kyrgyzstánu už fungovala ruská vojenská základna a kyrgyzský prezident by neriskoval otevřít další, navíc jiného státu, bez souhlasu Kremlu. „Tohle plně odpovídá našim zájmům, protože tady přece jde o boj s Tálibánem,“ usoudili Putin s Vološinem. „Proti tomu nic nemáme,“ odpověděli.

Vojenská operace v Afghánistánu byla blesková. Netrvala ani týden a poté jako by se tálibové jednoduše rozplynuli ve vzduchu. Moc přenechali proamerické vládě Hámida Karzaje a zmizeli. Ovšem jen proto, aby už po pár letech opět začali vylézat z každé škvíry, aby proti Američanům zahájili úmornou partyzánskou válku. Na začátku roku 2002 se ovšem vše jevilo jako triumf: celý civilizovaný svět se poprvé sjednotil a rázem smetl necivilizovaného nepřítele.

Koncem roku 2002 se Vološin svého amerického protějšku Condoleezzy Riceové zkusil poptat, kdy asi Američané Kyrgyzstán opustí. Operace přece už skončila. „Nezlobte se, ale pochopili jsme, že tu základnu opravdu moc potřebujeme. Napořád,“ zněla odpověď z Washingtonu.

Putin zuřil. Měl dojem, že Američané ho věčně tahají za nos, a to na každém kroku. Přitom na jedné straně nikdy neuznají své chyby, ale na straně druhé Kreml vytrvale kárají za jeho omyly, plísní ho a poučují, jak si počínat.

Nejdůležitějším mezníkem se ale stala válka v Iráku. George Bush, pobízený jak americkou ropnou a vojenskou lobby, tak neokonzervativními ideology, se rozhodl zahájit vojenskou operaci, jejímž cílem bylo svržení režimu Saddáma Husajna. Toto rozhodnutí bylo schváleno v dubnu 2002, hned po porážce afghánského Tálibánu. V Kremlu se ovšem hodně dlouho vůbec nevědělo, že o americkém útoku na Irák je dávno rozhodnuto. Zpočátku představitelé Washingtonu (především Condoleezza Riceová) během každého společného jednání výmluvně líčili, jak příšerný je režim Saddáma Husajna, jak blízko má k al-Káidě a jak svět ohrožuje svými bakteriologickými a chemickými zbraněmi. Jak se zdá, Riceová nebyla upřímná, samozřejmě nemluvila o tom, že rozhodnutí o začátku vojenské operace už bylo přijato, a co víc, že britský premiér Tony Blair už souhlasil i s účastí své země.

Ze všeho nejspíš ovšem Riceová nevěděla, že ruské úřady v podobné zločiny Saddáma Husajna uvěřit nemohou, protože tohoto muže znaly mnohem lépe, než si Američané vůbec byli schopni představit. Bývalý ruský premiér a poté i Putinův prezidentský soupeř Jevgenij Primakov, vzděláním i původním profesionálním zaměřením arabista, býval považován málem za Husajnova přítele; častými hosty v Bagdádu bývali i předáci ruských pseudoopozičních stran, komunista Gennadij Zjuganov a populista Vladimir Žirinovskij. Velké ruské firmy (především ropné jako Lukoil či Zarubežněfť) přímo v Iráku těžily, další ruské společnosti s Irákem kooperovaly v programu Ropa za potraviny. Šíře dvoustranných vztahů mezi Ruskem a Irákem, a to jak oficiálních, tak neoficiálních, se jen těžko dá popsat. Z Moskvy do Bagdádu každý týden mířilo letadlo, které přiváželo ruské prostitutky pro Saddámovy syny a jejich blízké okolí.

O pár let později vyšetřovací komise OSN v čele s bývalým šéfem amerického Federálního rezervního systému (FED) Paulem Walkerem obviní několik desítek ruských společností a s nimi také ministerstvo pro mimořádné situace a Ruskou pravoslavnou církev, že dostávaly kvóty na dodávky irácké ropy a platily z tohoto obchodu velká procenta Husajnově vládě: Walkerova komise obviní také několik ruských politiků, že od Saddáma brali úplatky. Všichni obvinění budou toto obvinění odmítat, jen Alexandr Vološin dokáže, že jeho podpis na předložených dokumentech je zfalšovaný.

Tak či onak – tomu, jak funguje Irák, v Moskvě rozuměli daleko lépe než ve Washingtonu. Ruské úřady samozřejmě neměly zájem na svržení srozumitelného, předvídatelného a kontrolovatelného Saddáma Husajna, který po krk nevězel v chemických zbraních masového ničení, ale v korupci. Ruská podnikatelská sféra fungovala v Iráku naplno a v případě zahájení války o tuto možnost automaticky přicházela. S těmito argumenty ale Kreml za Condoleezzou Riceovou jít nemohl – a tak pracoval jen s argumenty o nenásilí, s pomocí mírumilovnému obyvatelstvu a s možnostmi diplomatického řešení problému. Tohle všechno ale na Američany nedělalo žádný dojem.

Celý rok 2002 se odehrával ve znamení sporů kolem Iráku a Bush s Blairem dál Putinovi lhali o nebezpečnosti Saddámových chemických zbraní. Mnohem jednodušší tak pro ruského prezidenta nakonec bylo najít společnou řeč s Gerhardem Schröderem a Jacquesem Chiracem. Ti verbálně rovněž bojovali za mír, ale ve skutečnosti nijak neskrývali své cynické pragmatické zájmy. Jacquesa Chiraca k boji za mír zřejmě inspirovalo hlavně to, že francouzské firmy v Iráku působily taky a zřejmě se taky nechávaly uplácet. To Schröderovy pacifistické nálady byly možná upřímnější. V říjnu 2002 se v Německu měly konat parlamentní volby a jeho SPD byla předem odsouzena k porážce. Tváří v tvář očekávanému nezdaru se Schröder pokusil vsadit na protiválečné nálady, mezi obyvatelstvem tolik populární, a z důvodů vyloženě populistických proto začal proti americkým válečným plánům protestovat. A čím větším pacifistou se spolkový kancléř stával, tím vyšší byly jeho preference – až se stala věc naprosto neuvěřitelná: Schröder volby vyhrál. Vladimir Putin se k této dvojici připojil a ve třech se Schröderem a Chiracem vytvořili novou protiválečnou Antantu, která vyvažovala poměr sil s antiiráckou aliancí USA, Velké Británie a Španělska.

Putina se Schröderem a Chiracem ostatně nespojovala jen cynická kalkulace, ale i upřímná popuzenost. Všechny tři otrávilo to, že George Bush se rozhodl vést válku a ani ho nenapadlo se zajímat o jejich názor na věc. Předáci Ruska, Německa a Francie (a ostatně i Velké Británie) nebyli do světové správní rady vpuštěni – zato v ní byl americký viceprezident Dick Cheney, jím spravované ropné společnosti a zbrojařské firmy, ministr obrany Donald Rumsfeld, jeho náměstek Paul Wolfovitz a další vlivní neokonzervativci. Význam každého z nich ve světové politice tak byl najednou o dost podstatnější než hlasy lídrů „velké osmy“.

Se začátkem války v Iráku se vztah Putina k USA změnil, a jak říkají jeho poradci, už se nikdy nezlepšil. Trochu se urazil dokonce i na svého přítele Tonyho Blaira a o hlavu mu to otloukal při každé příležitosti, dokonce i na tiskových konferencích. Britská média to znervózňovalo: Putin britského premiéra veřejně ponižuje a ten se jen rozpačitě usmívá a mlčí. Ačkoli – tohle jejich přátelství ještě nezdolalo.

Ani chemické, ani bakteriologické zbraně se v Iráku nakonec objevit nepodařilo. Tehdejší americký státní tajemník Colin Powell dokonce po několika letech považoval za nutné se omluvit, že světovou veřejnost nechtěně dezinformoval.

Unikátní novinářský kolektiv

Boj za mír Putinovu mezinárodní popularitu značně posílil. Roku 2003 sociologická agentura The Pew Research Center publikovala výsledky průzkumu veřejného mínění, podle nějž se Putin v té době stal nejpopulárnějším politikem světa, na druhém místě se ocitl Chirac a na třetím Schröder. Na druhé straně si všichni tři tito politici pokazili vztahy se Spojenými státy.

Jak ale uváděla americká média, Bílý dům se ke každému z těchto rebelantů zachoval jinak: „Francii potrestáme, Německo budeme ignorovat a Rusku odpustíme.“ Vladimira Putina americké sdělovací prostředky označovaly za přítele diktátora Husajna, a to i přesto, že se s ním nikdy v životě nesetkal, na rozdíl dejme tomu od otce amerického prezidenta George Bushe staršího. Tahle nálepka ale Putinovi dlouho nevydržela.

Mnohem podstatněji reputaci Vladimira Putina podlamovali jiní jeho bývalí přátelé – Vladimir Gusinskij a Boris Berezovskij.

Už v listopadu 2000, sotva utichl skandál kolem ponorky Kursk, si ruští silovici na oba muže vzpomněli a začali po nich pátrat. Pro Gusinského si generální prokuratura vymyslela přísnější postih: „vzetí do vazby“. Berezovskij byl jednoduše předvolán k výslechu. V té době však už oba byli mimo Rusko. Gusinskij žil ve své vile ve Španělsku, Berezovskij pak v londýnské rezidenci. Oba prohlásili, že vracet se do Ruska nehodlají.

6. prosince ruská generální prokuratura vyhlásila po Gusinském mezinárodní pátrání za asistence Interpolu. O týden později si pro oligarchu přišla španělská policie a odvedla ho do vězení. Gusinského případ svěřili slavnému soudci Baltasaru Garzónovi, který se svého času zabýval i kauzou chilského exprezidenta Augusta Pinocheta. Gusinskij strávil ve španělské cele 10 dní, načež mu soudce Garzón umožnil za pětiapůlmilionovou kauci v dolarech návrat na svobodu. Gusinskij ovšem zůstal v domácím vězení pod dohledem španělské policie a bez dokladů.

Případ byl šetřen dlouho a pečlivě. V dubnu 2001 Baltasar Garzón dospěl k názoru, že ruské tažení proti Gusinskému je politicky motivované, a vydat ho proto nelze. K tomuto rozhodnutí soudci jistě napomohl i nejnovější vývoj událostí v Moskvě – během doby, již Gusinskij trávil ve španělské vazbě, mu definitivně zabavili jeho hlavní podnikatelské aktivum, televizi NTV. Ruský plynařský monopolní gigant Gazprom, který Gusinskému nejednou poskytl úvěr a koupil si jeho balík akcií, se rozhodl NTV zabavit na úhradu dluhů.

Útok na NTV se změnil v hlavní ruský vnitropolitický skandál zimy 2001. Celá země se rozdělila na dva tábory: jedni křičeli, že společně s NTV umírá v zemi svoboda slova, zatímco druzí hlásali názor, že NTV jen posluhovala podnikatelským zájmům Vladimira Gusinského, takže o svobodě slova v této televizi nemohlo být řeči. Pro oba tyto postoje tu byly pádné důvody. Zvláštní ironie však tkvěla v lidech, kteří se stali hlavními jednajícími postavami celého skandálu. V roli „vraha NTV“ (tedy generálního ředitele společnosti Gazprom-Media, která televizi zabavila jakožto kompenzaci dluhů) se ocitl významný liberál Albert Koch, blízký přítel ideologa jelcinských ekonomických reforem Anatolije Čubajse. O deset let později se stane disidentem a bude nucen z Ruska utéct, čímž v podstatě zopakuje Gusinského osud.

Málokdo si dnes vzpomene, že zaníceným obráncem svobody slova a advokátem Gusinského i NTV při všech soudních jednáních byl mladý právník Pavel Astachov. O deset let později se stane nejen státním úředníkem, ale i nepřehlédnutelným představitelem ruského oficiálního populistického antiamerikanismu. Jakožto zmocněnec pro práva dítěte se stane iniciátorem smutně proslulého „protisirotčího“ zákona, který zakáže adopci ruských dětí nejdřív občanům USA a později všem cizincům ze zemí, kde jsou povoleny sňatky osobám téhož pohlaví.

Zkáza NTV je dodnes považována za jeden z nejponuřejších symbolů počátku státní ofenzívy proti mediálním svobodám v Rusku. V tu chvíli bylo ovšem hodně lidí, kterým to tak nepřipadalo. Na podporu původní NTV se konaly mnohatisícové manifestace, jenže na ty chodili jen postarší intelektuálové. Úspěšní mladí příslušníci rodící se střední třídy byli vůči osudům televize lhostejní a mnozí liberální předáci (kteří tehdy měli ve Státní dumě svou frakci) se dokonce postavili na stranu Gazpromu, protože NTV nemohli odpustit volební podporu alianci Primakov–Lužkov.

Metody zabavení společnosti byly dosti nečisté. K výslechu prokuratura předvolala nejslavnější moderátorku hlavních zpráv NTV, odvážnou novinářku Taťánu Mitkovou, aby se jí zeptali, jakým způsobem získala půjčku na byt. Na to reagovala její kolegyně Světlana Sorokinová, moderátorka úspěšné talk-show, která se z obrazovky obrátila přímo na Vladimira Putina. Pár minut po jejím emocionálním vystoupení zavolal do NTV sám prezident a pozval novináře z této televize na debatu přímo do Kremlu. Jenže žádné debaty už ničemu nepomohly.

Gusinskému se nepodařilo ani získat pomoc ze zahraničí – v té době už jednal o prodeji svého podílu v NTV zakladateli CNN Tedu Turnerovi. Dotáhnout obchod do konce se mu však nepodařilo.

V noci ze 13. na 14. dubna 2001 představitelé Gazpromu vyměnili ochranku ve studiích NTV a přestali novináře včetně šéfredaktora Jevgenije Kiseljova do televize pouštět. Část pracovníků (včetně nedávno vyslýchané Mitkové) se rozhodla v televizi zůstat a pracovat už pod vedením gazpromovských manažerů. O deset let později se právě Mitková stane jedním ze symbolů státní propagandy.

Tým loajální vůči Gusinskému nesměl na obraz, ale už za pár dní se těchto lidí ujal Boris Berezovskij, jemuž po prodeji podílu v ORT zůstal ještě jeden velký televizní kanál – TV-6. Dosavadní novinářskou sestavu propustil a na její místo dosadil legendární skupinu televizních novinářů z NTV. TV-6 byla po roce zlikvidována taky, a to podle podobného schématu, jedině že v roli věřitele tentokrát nefigurovala státní plynařská společnost Gazprom, ale soukromá ropná firma Lukoil.

Ve snaze celý skandál utišit Vološin přece jen doporučil dát „unikátnímu novinářskému kolektivu“ ještě jednu šanci. Skupina deseti největších ruských oligarchů dala dohromady peníze, aby místo potřených televizí NTV a TV-6 vybudovala novou kvalitní televizi, nepatřící Berezovskému ani Gusinskému a nepodléhající vůbec ničí kontrole. Vološin zjevně ze zlomyslnosti učinil ředitelem dozorčí rady televize Jevgenije Primakova. Jeho logika byla jasná – tihle lidé přece chtěli, aby se Primakov stal prezidentem, tak ať je teď řídí. Jenže televize TVS existovala pouhý rok (2002–2003). Pak se její spolumajitelé rozhádali, začali jeden od druhého skupovat podíly, až se prezidentská administrativa rozhodla stanici vypnout. Ostatně v té době už tato televizní stanice přišla o skoro všechen divácký zájem.

V okamžiku, kdy se Berezovskij zastal novinářů z NTV, ještě nebyl v celostátním pátrání. Zato v Moskvě zatkli jeho dobrého přítele Nikolaje Gluškova, obviněného z rozkrádání prostředků ve společnosti Aeroflot (jejímž akcionářem byl i Berezovskij). Ten později všechny ujišťoval, že z Gluškova udělali rukojmího, nástroj nátlaku na něj samého. Jenže na podzim 2001 (když se novináři z NTV usadili na jeho TV-6) došlo i na něj.

V září 2001 generální prokuratura Berezovského v nepřítomnosti obvinila z podvodů a praní špinavých peněz. Měsíc poté oligarcha ve Velké Británii požádal o politický azyl. Britská vláda ale s odpovědí nespěchala – světem zrovna otřásly teroristické útoky v USA a Británie se bok po boku s Ruskem staly součástí světového bloku proti terorismu.

Uprchlý oligarcha však ve svém boji pokračoval. Počátkem roku 2002 byla za jeho peníze vydána kniha FSB vyhazuje Rusko do vzduchu a na její motivy byl natočen i film Atentát na Rusko. Autory knihy i filmového scénáře byli blízcí Berezovského spolupracovníci (mezi nimi i jeho asistent, bývalý důstojník ruské tajné služby FSB Alexandr Litviněnko). Obě tato díla přinášela důkazy konspirační teorie, podle níž za výbuchy obytných domů v Moskvě a dalších ruských městech na podzim 1999 nestáli čečenští teroristé, ale právě FSB. Autoři knihy a společně s nimi Berezovskij ujišťovali, že teroristické útoky byly ve skutečnosti provokací, která měla zvýšit popularitu Vladimira Putina, jmenovaného tehdy čerstvě premiérem, jakožto bojovníka proti terorismu.

Jakmile Berezovskij vznesl proti FSB tato obvinění, útoky proti němu zesílily. Jak už jsme zmínili, televize TV-6 byla zabavena, a to přesně v okamžiku, kdy práce na knize i filmu spěly ke konci. V srpnu 2002 byly na Berezovského podány další žaloby a v říjnu bylo po něm zahájeno i mezinárodní pátrání. Ruští mocipáni si byli skoro jisti, že Británie musí oligarchu každou chvíli vydat. Někdejší politická i myšlenková blízkost mezi Londýnem a Moskvou už byla pryč, protože operace v Iráku je zavedla do jiných táborů, ale Tony Blair a britská vláda si stejně jako dřív se starým přítelem nechtěly kazit vztahy. 2. dubna 2003, těsně před pádem Bagdádu, britské ministerstvo vnitra oficiálně odmítlo Berezovskému politický azyl poskytnout. Otázku extradice tak měl rozhodnout soud. Když jednání skončilo, excentrický Berezovskij vyšel k novinářům v masce Putina, zapózoval fotografům a prohlásil: „Můžete mě oslovovat Vladimire Vladimiroviči!“

Zatímco Berezovskij bojoval o právo zůstat v Londýně, v srpnu 2003 přišly na ruskou generální prokuraturu dobré zprávy z Atén: na letišti Elefterios Venizelos byl zadržen Vladimir Gusinskij. Poté, co ho španělský soud osvobodil, proti němu Rusko stihlo vznést nová obvinění a vyhlásit po něm prostřednictvím Interpolu mezinárodní pátrání. Řecká policie bývalého mediálního magnáta zadržela a odvezla ho do městského vězení; šance na jeho vydání Rusku byly tentokrát velmi vysoké, mnohem vyšší než na případnou loňskou extradici ze Španělska.

Nord-Ost: divadlo Na Dubrovce

Jedním z nejděsivějších dnů historie Putinova prezidentství se stal 23. říjen 2002. Toho večera obsadila skupina teroristů zcela vyprodané moskevské divadlo, kde v té chvíli probíhalo představení muzikálu Nord-Ost. V rukou útočníků se ocitlo na 850 diváků. Putin to vnímal jako katastrofu: takže válka, jejíž konec před třemi lety slíbil, nejenže neskončila, ale znovu dorazila až do Moskvy.

Podle výpovědí lidí z jeho nejbližšího okolí nejenže ztratil hlavu: on byl přesvědčen, že tohle je konec jeho politické kariéry. Jeden z prezidentových známých srovnává jeho chování s tím, jak si počínal Stalin v červnu 1941. Všeobecně se ví, že když Němci téměř bez boje obsadili Minsk, Stalin se zhroutil v depresi, odjel do kuncevské vily a dva dny se odtud nehnul. Když pak za ním přijeli členové politbyra a požádali ho, aby stanul v čele nového orgánu, který bude zemi řídit v době války, tak se (jak vzpomíná Mikojan) „vmáčkl do křesla“, jako by si myslel, že ho přijeli zatknout.

Putin samozřejmě nikam neodjel, ale byl přesvědčen, že společnost mu teroristický útok na Moskvu nikdy neodpustí. To ředitel FSB Nikolaj Patrušev byl mnohem klidnější, i když naprosto volný průjezd velké skupiny ozbrojených Čečenců do centra Moskvy padal na vrub jeho instituce.

Obsazení divadla však naprosto žádné politické následky nepřineslo. Tři dny nato zvláštní komando do budovy vtrhlo, do sálu napustilo uspávací plyn a všichni rukojmí usnuli.

Podle různých údajů tuto zvláštní operaci tajných služeb nepřežilo 130–175 lidí, většina z nich proto, že se nedočkali nezbytné lékařské pomoci. Spící halabala nacpali do autobusů, takže mnozí z nich nezemřeli na neznámý plyn, ale proto, že byli umačkáni nebo se udusili zvratky.

Teroristé byli během zteče divadelní budovy všichni postříleni, takže u soudu, který následoval, neměl kdo vypovídat. Okolnosti přípravy tohoto teroristického útoku zůstanou navždy nejasné.

Půl roku nato novinářka Anna Politkovská zveřejnila rozhovor s mužem, který sám sebe označil za jednoho z příslušníků teroristické skupiny, která divadlo obsadila.6 Prohlašoval se za Čečence, jehož naverbovaly ruské tajné služby. V interview se mluvilo o tom, že ruští silovici o připravovaném teroristickém útoku v Moskvě věděli. Zjistit, kolik je na téhle historce pravdy, už dnes taky není možné – člověk, jehož Politkovská zpovídala, brzy nato zemřel při dopravní nehodě.7 Sama Anna Politkovská bude zavražděna v roce 2006.

Jediní potrestaní kolem tohoto teroristického útoku byli nakonec novináři – v televizi NTV se znovu změnilo vedení. Propuštěn byl generální ředitel, Američan ruského původu Boris Jordan, který půldruhého roku předtím pomáhal televizi zabavit Vladimiru Gusinskému. Putin ho obvinil z touhy „vydělávat na krvi vlastních spoluobčanů, pokud je samozřejmě vůbec za spoluobčany považuje“; a to vše jen proto, že NTV údajně útok zvláštního komanda na divadlo vysílala v přímém přenosu. (Jak ale ujišťují sami tehdejší zaměstnanci NTV, žádný přímý přenos se nekonal.)

Vedoucí představitelé tajných služeb, kteří osvobození rukojmích zorganizovali, byli navrženi na státní vyznamenání a první náměstek ředitele FSB Patruševa získal titul „hrdina Ruska“.

Chemické složení plynu, který byl v divadle nasazen, není známo dodnes. Bývalí rukojmí se už dlouhá léta soudí v nejrůznějších instancích (včetně Štrasburského soudu pro lidská práva) s ruským státem, ale ten jakékoli informace o plynu, které by tenkrát tolik potřebovali zasahující lékaři, poskytnout odmítá.

Královská svatba

24. června 2003 přiletěl Vladimir Putin se ženou Ludmilou na londýnské letiště Heathrow. Tam ho očekával princ Charles. Společně se pak odebrali na Horse Guards Parade, kde je oficiálně uvítala královna Alžběta II. – vždyť nešlo o obyčejnou, ale státní návštěvu mimořádné kategorie, k níž patří okázalé přijetí a nejvyšší pocty. „Státní návštěva je ten největší kompliment, jímž může jedna země poctít druhou,“ vysvětloval novinářům Tony Blair, který Putina pozval. „Vztahy mezi našimi státy ještě nikdy nebyly lepší.“ A opravdu, byla to první návštěva hlavy ruského státu ve Spojeném království od roku 1874, tedy od chvíle, co největší reformátor v ruských dějinách car Alexandr II. navštívil královnu Viktorii.

Ve stanovenou hodinu se ale Putin nedostavil, protože se i s princem Charlesem dostal do dopravní zácpy. Královna čekala 14 minut, což byl neslýchaný diplomatický skandál, byť ke zpoždění nedošlo z Putinovy vůle.

Královna ale svému hostu zpoždění odpustila a dál už všechno šlo jako na drátkách. Putin s královnou se do Buckinghamského paláce rozjeli v jednom kočáře, ve druhém je následovali Ludmila s vévodou edinburgským a do třetího nasedl následník trůnu princ Charles a ministr financí Alexej Kudrin.

Večer královna na počest manželů Putinových, kteří byli ubytováni přímo v paláci, uspořádala recepci. Pak ruskému prezidentskému páru ukázali Westminsterské opatství a Tower, prezident se setkal s vůdci tří největších politických stran a na den se letecky vypravil do Edinburghu, kde podebatoval se špičkami skotské intelektuální elity.

„Rusko je zcela bezpochyby součástí Evropy,“ prohlásil Putin před skotskými intelektuály. „A Evropa pokračuje i za Uralem, protože když si vezmete lidi, kteří žijí na Dálném východě, tak se od občanů evropské části Ruska prakticky nijak neliší. V zásadě je to velmi kvalitní potenciál pro příští rozvoj Evropy, ale dnes si musíme vytyčovat reálné cíle. Musíme to přinejmenším zařídit tak, aby v Evropě nevznikaly nové neprodyšné hranice, aby se lidé mohli setkávat, aby pravidla Schengenského prostoru nebyla chápána jako nová Berlínská zeď, která Evropu dělila ještě před několika málo lety... Musíme udělat všechno pro to, aby si Rusko a Evropa navzájem přispívaly k harmonickému a stabilnímu rozvoji. Jeden na druhém máme upřímný zájem – už proto, že strukturou ekonomik se Rusko a Evropa navzájem velmi šťastně doplňují.“8 Publikum mu bouřlivě zatleskalo.

Hlavním výsledkem této návštěvy ovšem byla příští hospodářská spolupráce. Prezident Putin s premiérem Blairem uspořádali ekonomické fórum, v jehož průběhu zaznělo hned několik epochálních prohlášení. Za prvé v přítomnosti obou politických lídrů šéf společnosti BP lord John Browne a vlastník ruské Ťumeňské naftařské společnosti TNK Michail Fridman podepsali dohodu o vytvoření společné rusko-britské firmy TNK-BP. Britský gigant koupil 50 % ruské společnosti, což mu umožnilo stát se druhým největším ropným komplexem na světě a předstihnout tak svého věčného konkurenta Royal Dutch Shell. Poprvé se o chystaném obchodu mluvilo už v únoru 2003, veškeré přípravy proběhly úspěšně a nic se nezkomplikovalo, jistě už proto, že celý proces probíhal pod osobním dohledem Vladimira Putina. Společnost si zachovala ruskou adresu, ale dostala britského generálního ředitele, jímž se stal Robert Dudley. Byl to podivuhodný a symbolický průlom – od této chvíle Britové začínali těžit sibiřskou ropu. Britští novináři žertovali, že Putin zopakoval úspěch Alexandra II.: ten do Londýna přicestoval na státní návštěvu, aby tu svou dceru provdal za vévodu edinburského, kdežto Putin přicestoval proto, aby svou ropnou „dceřinku“ svěřil do rukou lorda Browna z BP.

Byl to symbolický okamžik: tomuto sňatku v sále tleskali nejen Putin a Blair, ale i šéf Gazpromu Alexej Miller a majitel největší ruské těžařské společnosti JUKOS Michail Chodorkovskij. Jeho obchodní partner Platon Lebeděv bude už o týden později zatčen a v Rusku propukne „kauza JUKOS“. Deset let nato bude Fridman donucen svůj podíl v TNK-BP prodat, což pro něj nakonec bude záchrana: všechen majetek dokáže z Ruska vyvézt, sám se i s rodinou přestěhuje do Velké Británie a usadí se tam. Toto „manželství“ ale nemělo dlouhého trvání a „děti“ se rozhodly bydlet v bezpečné vzdálenosti od Ruska.

Fúze TNK a BP však nebyla jediným úspěchem této Putinovy cesty. Putin s Blairem oznámili, že jejich země rozjíždějí ambiciózní projekt, výstavbu plynovodu North Stream, tedy roury v ceně 5,7 miliard dolarů, která spojí Rusko s Velkou Británií. Obě vlády podepsaly příslušné memorandum: zbývalo už jen, aby předpokládaní spoluinvestoři, Gazprom a Royal Dutch Shell, rovněž uzavřeli potřebnou smlouvu. Jak hrdě prohlašoval Tony Blair, když se do projektu Sachalin 2 započtou investice Shellu, Británie se stává největším zahraničním investorem do ruské energetiky.

Po celou dobu Putinovy návštěvy v Británii skoro nebylo znát, že by se tady někde poblíž, přímo v Londýně, vyskytoval Boris Berezovskij. Jedině snad, že nedaleko Buckinghamského paláce probíhal zrovna festival filmů s tématikou lidských práv, na němž se promítal i snímek Atentát na Rusko, a organizátoři této akce vyrobili obrovské vstupenky pro Putina a Blaira, které nadšeně předváděli novinářům.

Státní návštěva trvala čtyři dny a byla patrně vrcholem sblížení Ruska a západního světa.

Pak se ale všechno sesypalo. 9. září britské ministerstvo vnitra revidovalo vlastní rozhodnutí a poskytlo Borisi Berezovskému politický azyl. O den později tak londýnský soud vydání Berezovského Rusku zamítl.

14. září řecký soud zase odmítl extradici Gusinského a ten ještě téhož dne, aniž čekal na případné odvolání ruské generální prokuratury, odletěl do Izraele.

V listopadu londýnský soud rozhodl ještě v jedné kauze, pro Putina velmi citlivé a důležité, a odmítl do Ruska vydat Achmeda Zakajeva, jehož ruské úřady považovaly za jednoho z vůdců čečenských teroristů. A s antiteroristickou internacionálou tak byl definitivní konec.

Po britském odmítnutí vydat Rusům Berezovského byl konec i s přátelstvím mezi Vladimirem Putinem a Tonym Blairem. Ruský prezident tento postup považoval za Blairovu zradu. Ten ho sice ujišťoval, že britské soudy jsou nezávislé a on jako předseda vlády nemůže jejich rozhodování nijak ovlivnit – jenže Putin samozřejmě věděl, že nezávislý soud své rozhodnutí přijal na základě dokumentu ministerstva vnitra o tom, že Berezovskij v Británii politický azyl dostane.

Myšlenku výstavby plynovodu z Ruska do Velké Británie Putin pustí z hlavy, aby se k ní vrátil asi o tři roky později, jenže už s novým partnerem, Gerhardem Schröderem. Royal Dutch Shell přijde o sachalinská naleziště v roce 2006, ovšem nefalšovaná studená válka mezi Ruskem a Británií začala už mnohem dřív.

Kapitola třetí,
v níž nejbohatší Rus Michail Chodorkovskij ztratí svou firmu i svobodu a zároveň zmizí Rodina

S Michailem Chodorkovským jsem se setkal 22. prosince 2013, pouhý den po jeho osvobození. Bylo to v berlínském hotelu Adlon. Chodorkovskij vypadal jako velice skromný a ostýchavý intelektuál, tedy rozhodně jinak, než ho popisovali lidé, co ho znali před uvězněním – tehdy to prý býval tvrdý, pánovitý a cílevědomý velkopodnikatel. Říkal, že v nejbližší době se politikou zabývat nehodlá, ale skoro každou volnou chvilku věnoval setkáním s novináři.

Na jakékoli otázky odpovídal dosti jasně a bez dlouhého uvažování, jako by si odpovědi dopředu mnohokrát nazkoušel. A ještě něco: když přestaly běžet kamery, hned se začínal vyptávat sám. Jeho otázky se většinou týkaly poměru sil v Kremlu: Chodorkovskij se snažil zjistit, kdo si tam jak stojí, co se změnilo a kdo je opravdu u kormidla. Nejvíc ho zajímala postava Igora Sečina. „Má Sečin šanci stát se premiérem?“ tázal se.

Po roce na svobodě dost „okoral“ – obnovil činnost svého fondu Otevřené Rusko a do svých služeb nabral přímo šílený počet novinářů, kteří moc nechápali, co po nich bude Chodorkovskij chtít.

S rozhovorem pro účely této knihy souhlasil hned, ale poskytl mi jen velmi málo času. Veškeré debaty jsme vedli za pomoci FaceTime a Chodorkovskému bylo zjevně příjemné, že může pracovat s technologiemi, které vznikly až v letech jeho věznění.

Když líčil příčiny kauzy JUKOS, neznámo proč užíval spíše vojenské než podnikatelské terminologie: „Putin si počínal jako regulérní armádní velitel. Jak nám to říkali na vojně: ‚Nekřičte na celej útvar...!‘ A tak když zjistil, že v ruském velkokapitálu sílí masová nespokojenost, vypátral rozhodující článek a udeřil přímo na něj. A žádní další nahlas mluvící nespokojenci se už nenašli.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všichni muži Kremlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.