Tento překlad vychází na základě smlouvy s Random House,

divizí Penguin Random House LLC

Copyright © 1992 by Lt. General H. G. Moore and Joseph L. Galloway

Translation © 2016 Daniel Dominik

ISBN 978-80-87788-70-7 (ePub)

ISBN 978-80-87788-71-4 (mobi)

PŘEDMLUVA

V tvých horkých snech jsem bděla u tebe,

slyšíc tě šeptat báje lítých bitev…

Shakespeare, Král Jindřich IV.,

díl I., jednání II., obraz 3

Toto je příběh o čase a vzpomínkách. Čas byl rok 1965, rozdílný, předělový rok, kdy v Americe jedna éra končila a druhá začínala. V té době jsme mnoha způsoby pociťovali, že se naše životy náhle a dramaticky mění a s odstupem čtvrtstoletí o tom nemáme pochyb. Byl to rok, kdy se Amerika rozhodla zasáhnout do složitých vztahů v podivném a vzdáleném Vietnamu. Byl to rok, kdy jsme šli do války. V tradičním, širším slova smyslu, kdy znamenalo „my“, kdo šli do války, my všichni Američané. Ačkoliv po pravdě řečeno, v té době velká většina z nás neměla ani povědomí a tím méně zájem o to, co se začínalo tak daleko odehrávat.

Takže tento příběh je o menší a konkrétní skupině „nás“ z této věty, o prvních amerických bojových jednotkách, které se nalodily na transportní lodě z druhé světové války a odpluly na to téměř neznámé místo. Měli jsme vybojovat první velkou bitvu v konfliktu, který se potáhne deset let a téměř zničí Ameriku, stejně jako zničí Vietnam.

Kampaň v Ia Drang znamenala pro válku ve Vietnamu to, co pro druhou světovou válku představovala občanská válka ve Španělsku: zkoušku kostýmů; místo, kde obě strany testovaly, ověřovaly a vylepšovaly nové válečné taktiky, postupy a zbraně. A obě strany se prohlašovaly za vítěze a získávaly lekce, některé z nich nebezpečně zavádějící, což se odrazilo v desetiletí krvavých bojů a trpkých obětech, které měly přijít.

Je to o tom, co jsme dělali, viděli a vytrpěli během čtyřiatřicetidenní operace v údolí Ia Drang na centrální vysočině Jižního Vietnamu v listopadu 1965, kdy jsme byli mladí, sebejistí a vlastenečtí. A naši krajané věděli o našich obětech jen málo a ještě méně se o ně zajímali.

Další vojenský dějepis, říkáte? Ne tak docela, protože na mnohem důležitějších úrovních to je milostný příběh, vyprávěný našimi slovy a činy. Byli jsme dětmi padesátých let a šli jsme tam, kam nás poslali, protože jsme milovali svou zemi. Většina z nás byli odvedenci, ale byli jsme hrdí, že máme příležitost sloužit své vlasti stejně, jako naši otcové sloužili v druhé světové válce a naši starší bratři v korejské válce. Byli jsme členy elitní experimentální bojové divize vycvičené na příkaz prezidenta Johna F. Kennedyho v novém druhu aeromobilního boje.

Těsně před odjezdem do Vietnamu nám armáda přidělila historické insignie 1. divize kavalérie a my si všichni hrdě přišili na ramena žlutočerné nášivky se siluetou koňské hlavy. Šli jsme do války, protože nás o to požádala naše země, protože nám to náš nový prezident Lyndon B. Johnson přikázal, ale hlavně jsme měli pocit, že je to naše povinnost. Že je to jakýsi druh lásky.

Další druh mnohem nadpřirozenější lásky se k nám dostavil nezván na bojišti. Tak jak se to stává na bojištích všech válek, ve kterých člověk kdy bojoval. Na tom depresivním pekelném místě, kde je smrt stálým společníkem, jsme zjistili, že se navzájem milujeme. Zabíjeli jsme jeden pro druhého, umírali jsme jeden pro druhého a jeden pro druhého jsme truchlili. Časem jsme se začali milovat jako bratři. V boji se náš svět zmenšil na muže po naší pravici a levici a na nepřítele všude kolem. Rozhodovali jsme navzájem o svých životech a naučili jsme se sdílet své obavy, naděje a sny tak snadno, jako jsme sdíleli to málo dobrého, co nás potkalo.

Byli jsme děti padesátých let a mladí, oddaní stoupenci Johna F. Kennedyho z počátku šedesátých let. Řekl světu, že Američané při obraně svobody „zaplatí jakoukoliv cenu, ponesou jakékoliv břemeno a vypořádají se se všemi obtížemi“. My jsme byli záloha za tuhle nákladnou smlouvu, ale když jsme slib plnili, muž, který ji podepsal, zde už nebyl. John F. Kennedy na nás čekal na kopci na Arlingtonském národním hřbitově a v dobách, kdy jsme přicházeli po tisících, abychom vyplnili jeho svahy bílými mramorovými náhrobky, jsme se ptali šumícího větru, zda je toto opravdu budoucnost, kterou si pro nás představoval.

Mezi námi byli staří veteráni, ostřílení rotmistři, kteří bojovali za druhé světové války v Evropě a v Pacifiku, kteří přežili mrazivé peklo korejské války, a nyní si plánovali přidat na svou nášivku bojové pěchoty další hvězdu. Byli tam rekruti z pravidelné armády, mladí muži z amerických městeček, kterým jejich otcové řekli, že se naučí kázni a že se z nich v armádě stanou praví muži. Byli tam další mladí muži, kteří si vybrali možnost odpykat si trest raději v armádě než ve vězení. Soudci tomu nyní říkali alternativní tresty. Ale většinou to byli odvedenci, devatenáct, dvacet let staří chlapci shromáždění po celé Americe místní odvodní komisí, aby si odsloužili dva roky v zeleném. Vojíni dostávali žold 99,37 dolaru měsíčně, praporčíci 343,50 měsíčně.

Veleli nám absolventi West Pointu a mladí poručíci, kteří prošli výcvikovým kurzem pro záložní důstojníky na univerzitách Rutgers, Citadela a dokonce Yale. Vyslyšeli Kennedyho výzvu. Byli tam mladí příslušníci mužstva a poddůstojníci, kteří prošli přípravným kurzem pro důstojníky a objevili se jako čerství důstojníci. Všichni se nervózně usmívali, když se seznámili se statistikou, která měřila životnost poručíků v boji ve vteřinách a minutách, nikoliv hodinách. Naši poručíci brali 241,20 dolarů měsíčně.

Ročník 1965 vycházel ze staré Ameriky, národa, který navždy zmizel v kouři, jenž stoupal z bojišť v džungli, kde jsme bojovali a krváceli. Země, která nás vyslala do války, tady už nebyla, aby nás přivítala doma. Už neexistovala. Vyslyšeli jsme volání prezidenta, který již nežil, a poslouchali jsme rozkazy jiného prezidenta, jenž bude vyhnán z úřadu a pronásledován válkou, kterou vůbec nezvládl.

Mnoho našich krajanů začalo nenávidět válku, ve které jsme bojovali. Nejvíce ji nesnášeli ti profesionálně citliví lidé, ale nakonec neměli dost citu na to, aby rozlišovali mezi válkou a vojáky, kteří dostali rozkaz v ní bojovat. Strašně nás nenáviděli a my padali k zemi v křížové palbě, jak jsme to poznali v džungli.

V těch dobách se na naše boje zapomínalo, naše oběti se zlehčovaly a veřejně se zpochybňoval náš zdravý rozum a schopnost žít ve slušné americké společnosti. Teď jsme zírali na své mladé zestárlé tváře zjizvené a vyzáblé horečkou, horkem a probdělými nocemi, ztracení a prokletí cizinci, znehybnělí na žloutnoucích fotografiích zastrčených v krabici od bot spolu s našimi medailemi a stužkami.

Změnili jsme své životy, našli si práci nebo svobodné povolání, oženili se, vychovávali rodiny a trpělivě jsme čekali, až se Amerika zase vzpamatuje. Jak roky míjely, vyhledávali jsme se a zjišťovali jsme, že skoro zapomenutá hrdost na službu v armádě je společná těm, kdo s námi to všechno sdíleli. Jen s nimi a s nikým jiným jsme mohli mluvit o tom, co se tam opravdu stalo, o tom, co jsme viděli, co jsme dělali a co jsme přežili.

Věděli jsme, jaký Vietnam byl, jak jsme vypadali a jednali, mluvili a páchli. Nikdo jiný v Americe to nevěděl. Hollywood to pokaždé pojal špatně a rýpal pokřivenými politickými noži v kostech našich mrtvých bratrů.

Takže znovu a opravdu naposledy: je to o tom, jak to všechno začalo, jaké to bylo, co to pro nás znamenalo, co jsme znamenali jeden pro druhého. Nebyl to film. Když bylo po všem, mrtví nevstali, neoprášili se a neodkráčeli. Ranění si prostě neumyli červenou barvu a nežili dál nezraněni. Ti, kdo zázračně vyvázli bez škrábnutí, nebyli rozhodně nedotčeni. Ani jeden z nás neopustil Vietnam jako ten stejný mladý muž, který sem přijel.

Tento příběh je tedy naší závětí a naší poctou 234 mladým Američanům, kteří v roce 1965 zemřeli po našem boku během čtyř dnů na přistávacích zónách X-Ray a Albany v Údolí stínů. To bylo více Američanů, než padlo v jakémkoliv pluku, jižanském nebo seveřanském, v bitvě u Gettysburgu. A mnohem více, než jich padlo v boji během celé války v Zálivu. Dalších sedmdesát našich kamarádů zemřelo v Ia Drang v urputných šarvátkách před velkou bitvou v zónách X-Ray a Albany. Všech 305 jmen včetně jednoho pilota je vyryto na třetím panelu napravo od vrcholu, Panel 3-východ, Památníku veteránů z Vietnamu ve Washingtonu D. C. a v našich srdcích. Je to také příběh trpících rodin, jejichž životy byly natrvalo otřeseny smrtí otců, synů, manželů a bratrů v tom údolí.

I když ti, kdo válku nikdy nezažili, nemusí chápat naši logiku, tento příběh je také poctou stovkám mladých mužů 320., 33., a 66. pluku Vietnamské lidové armády, kteří na tom místě zemřeli naší rukou. I oni bojovali a zemřeli hrdinsky. Byli respektovaným nepřítelem. My, kdo jsme je zabili, se modlíme, aby z toho divokého a opuštěného místa, kde jsme je zanechali, vyzvedli jejich kosti a přenesli je domů k slušnému a čestnému pohřbu.

Tohle je náš i jejich příběh. Protože jsme bývali vojáci a mladí muži.

JDEME DO VÁLKY

1
V ZÁPALU BITVY

Nemůžete si vybrat bojiště,

Bůh ho vybere za vás;

Můžete ale vztyčit vlajku,

kde vlajka ještě nikdy nevlála.

Stephen Crane, Barvy

Malá krvavá díra v zemi přeplněná muži byla velitelským stanovištěm roty Charlie kapitána Boba Edwardse. Na červenohnědé hlíně ležel zkroucený rotmistr Hermon Hostuttler zabitý kulkou z AK-47, která ho zasáhla do hrdla. Přikrčený radista Ernest Paolone krvácel z levého předloktí. Vedle Paoloneho se choulili dělostřelecký návodčí rotmistr James Castleberry a jeho radista vojín Ervin Brown. Kapitán Edwards seděl zhroucený s průstřelem levého ramene a podpaždí, nebyl schopen pohybu a krvácel. Zdravou rukou si tiskl k uchu sluchátko rádia. Nepřátelský kulometník měl na všechny výhled z vrcholu obřího mraveniště vzdáleného necelých deset metrů.

„Leželi jsme tam a sledovali, jak kulky buší do hlíny nízkého ochranného valu navršeného kolem díry,“ vzpomíná Edwards. „Nevěděl jsem, jak moc jsem zraněný, jen že nemůžu vstát, a nemůžu vlastně nic dělat. Velitelé čet, s nimiž jsem byl v rádiovém kontaktu, poručík William Franklin po mé pravici a poručík James Lane po Franklinově pravici nadále hlásili, že jsou pod palbou, ale nikdo u nich neprorazil. Věděl jsem, že mé druhé dvě čety jsou ve špatném stavu a nepřítel pronikl k mému velitelskému stanovišti na vzdálenost hodu granátem.“

Zuřivý útok více než pěti stovek vojáků pravidelné severovietnamské armády přímo zasáhl dvě Edwardsovy čety, řídkou linii padesáti příslušníků kavalérie. Byli jediní, kdo stáli brzy ráno 15. listopadu 1965 mezi nepřítelem a velitelstvím praporu umístěným v shluku stromů na přistávací zóně X-Ray v údolí Ia Drang na centrální vrchovině Jižního Vietnamu.

Amerika na tom vzdáleném místě pomalu, ale neúprosně sklouzávala do války. Do té doby se během „období poradců“, která právě skončila, počítaly oběti na naší straně po jedné nebo po dvou, a když začátkem tohoto roku dorazili na bojiště mariňáci, tak po čtyřech a pěti. Nyní začal počet padlých značně narůstat. Tady, v zalesněném údolí pod osm set metrů vysokými útesy pohoří Chu Pong, které se táhlo deset kilometrů do Kambodže, umírali po celých skupinách. Nově příchozí 1. divize kavalérie (aeromobilní) již zasáhla do dění a smělý plán severovietnamského brigádního generála Chu Huy Mana na obsazení Centrální vysočiny zmařila. Nyní bylo jeho cílem vtáhnout Američany do boje, zjistit, jak bojují, a naučit své muže, jak je zabíjet.

Jeden početně neúplný prapor měl tu troufalost přistát vrtulníky přímo v srdci Manova základního tábora, historické svatyně tak vzdálené od všech cest, že v předchozích dvaceti letech ani francouzská, ani jihovietnamská armáda do ní neriskovaly průnik. Můj 1. prapor 7. divize kavalérie americké armády v počtu 450 mužů přišel do Ia Drang hledat problémy a tady jsme jich našli víc, než bylo zdrávo. Dva pluky pravidelné Lidové armády, více než dva tisíce mužů, se ve své svatyni o kus dál přeskupovaly, odpočívaly a připravovaly se k obnovení bojových operací potom, co jsme je předchozího dne zaskočili. Velitelé generála Mana reagovali rychle a zuřivě, a teď jsme bojovali o život.

Jeden z mužů kapitána Edwardse, specialista Arthur Viera si pamatuje každou vteřinu agonie roty Charlie. „Střelba byla velmi hlasitá. Měli jsme problémy na pravé straně. Poručík Neil Kroger se uprostřed toho všeho postavil. Myslel jsem si, že je to docela dobré. Volal na mne. Zvedl jsem se, abych ho slyšel. Křičel, abych jim pomohl krýt levý sektor.“

Viera dodává: „Běžel jsem k němu a ve chvíli, kdy jsem k němu dorazil, byl už mrtvý. Vydržel naživu půl hodiny. Poklekl jsem vedle něj, sundal mu psí známku a dal si ji do kapsy u košile. Začal jsem znovu pálit z granátometu M-79 a pak mě trefili do pravého lokte. M-79 vylétl do vzduchu, mě to srazilo k zemi a padl jsem dozadu na mrtvého poručíka. Levou rukou jsem střílel z pětačtyřicítky. Pak jsem dostal zásah do krku a kulka prošla skrz. Nemohl jsem mluvit ani vydat jakýkoliv zvuk.

Zvedl jsem se a pokusil se zaútočit, ale postřelili mě potřetí. Koupil jsem to do pravé nohy a znovu mě to srazilo k zemi. Kulka mě zasáhla do nohy nad kotníkem, pronikla vzhůru, vyšla ven a pak mi vnikla do podbřišku a skončila v zádech kousek od páteře. V tu chvíli nade mnou vybuchly dva granáty a zasáhly mě do obou nohou. Natáhl jsem levou ruku a dotkl se střepiny granátu v levé noze a bylo to, jako bych sáhl na do ruda rozžhavený uhlík. Ruka mi jen zasyčela.“

Když Boba Edwardse trefili, mluvil zrovna rádiem se svým výkonným důstojníkem, poručíkem Johnem Arringtonem, který na velitelství praporu právě sháněl zásoby, a žádal ho, aby přišel dopředu a převzal velení roty Charlie. Edwards říká: „Arrington došel k mému velitelskému stanovišti a poté, co se mnou vleže na okraji zákopu chvíli mluvil, byl také zasažen a raněn. Měl obavy, že je zranění dost vážné a řekl mi, abych vyřídil jeho manželce, že ji miluje. Pomyslel jsem si: ‚Copak neví, že jsem taky těžce zraněný?‘ Dostal to do levé ruky, kulka prošla hrudníkem a škrábla plíci. Měl bolesti, ale trpěl potichu. Mohl v sobě mít i nějaké střepiny z M-79, který nepřátelé očividně ukořistili a pálili z něj do stromů nad námi.“

Nyní se nepřítel blížil ke 2. četě poručíka Johna Lanceho. Bylo v ní i několik přeživších z 1. čety poručíka Krogera a přesouvala se k okopu Boba Edwardse. Clinton Poley byl nabíječem Jamese Comera, střelce z jednoho z kulometů M-60 poručíka Geoghegana.

Poley říká: „Když jsem vstal, něco mě tvrdě zasáhlo zezadu do krku, hlava mi poskočila dopředu a přilba se mi skutálela do okopu. Myslel jsem si, že se za mne proplížil nějaký chlap a praštil mě pažbou, taková to byla pecka. Nikdo tam nebyl; byl to náraz kulky ze strany nebo zezadu. Dal jsem si na to obvaz a přilba ho pomáhala udržovat na místě. Vstal jsem, znovu se rozhlédl a vpředu napravo jsem spatřil čtyři nepřátele s karabinami. Řekl jsem Comerovi, aby namířil víc napravo. Potom jsem uslyšel výkřik a myslel jsem si, že je to poručík Geoghegan.“

Tou dobou byl poručík Geoghegan už mrtvý. Jeho rotmistr Robert Jemison ho viděl padnout, když se snažil pomoci raněnému muži. „Willie Godboldt byl deset metrů napravo ode mne, utrpěl zranění a začal volat: ‘Pomozte mi někdo!‘ Zavolal jsem: ‘Jdu pro něj!‘ Poručík na mne zakřičel: ‘Ne, já jdu.‘ Vylezl z okopu, aby Godboldtovi pomohl, a hned ho zastřelili.“ Jen pět dní po svých čtyřiadvacátých narozeninách, John Lance Geoghan, jediné dítě hrdých a zbožňujících rodičů, manžel Barbary a otec šestiměsíční Camille, ležel ve vysoké trávě červené hlíně údolí Ia Drang zasažený do hlavy a zad. Než se k němu dostala pomoc, Willie Godboldt zemřel.

Rotmistr Jemison, který pomáhal v korejské válce odrazit pět čínských divizí u Chipyong-ni, nyní koupil kulku do žaludku, ale pokračoval v boji. O dvacet minut později přišel rozkaz, aby každá četa odpálila barevný kouřový granát a označila jimi své pozice pro dělostřelectvo a letecké útoky. Jemison vstal, aby jeden hodil, a znovu ho trefili. Tentokrát ho srazila k zemi kulka do levého ramene. Znovu vstal, již pomaleji a pokračoval ve střelbě z M-16. Bojoval, dokud nebyl zasažen potřetí. „Byla to dávka z automatické zbraně. Zasáhla mě do pravé paže a rozsekala mi zbraň na kusy. Zbyla z ní jen plastová pažba. Další kulka rozbila sponu na popruhu pod bradou a srazila mi přilbu. Zasáhla mě tak tvrdě, že jsem myslel, že mi zlomila krk. Smetla mě k zemi. Když jsem vstal, nic tam nebylo. Žádná zbraň, žádné granáty, prostě nic.“

Už skoro hodinu, celou věčnost, pálili Comer a Poley asi deset metrů nalevo od Jemisona z kulometu M-60. „Před náš okop dopadl granát. Comer zařval: „K zemi!“ a odkopl ho kousek dál. Vybuchl. Tou dobou jsme byli už skoro bez munice a zbraň se zasekla. V oblaku kouře a prachu jsme vyrazili doleva ve snaze najít další postavení 2. čety. Tehdy jsem byl zasažen do hrudníku a celkem tvrdě jsem spadl na zem.“

Poley dodává: „Vstal jsem a pak jsem dostal zásah do boku a znovu jsem padl k zemi. Ve vysoké trávě jsme ztratili s Comerem kontakt. Už jsme přišli o nosiče střeliva vojína Charleyho Coliera, který padl předchozí den. Bylo mu teprve osmnáct a ve Vietnamu byl jen pár dní. Zvládl jsem uběhnout jen dvacet metrů v kuse třikrát za sebou a konečně jsme dorazili k části minometné čety. Nějaký rotmistr určil dva chlapy, aby mi pomohli přes průsek na velitelství praporu u velkého mraveniště. Lékař praporu, kapitán, mi poskytl první pomoc.“

Mezitím byl Viera svědkem hrůzných scén: „Všude kolem byli nepřátelé; nejméně několik stovek jich procházelo tři nebo čtyři minuty kolem. Zdálo se to spíše jako tři nebo čtyři hodiny. Dobíjeli kulometem naše raněné, smáli se a chichotali. Věděl jsem, že mě zabijí, když uvidí, že jsem naživu. Jakmile se přiblížili, hrál jsem mrtvého. Nechal jsem oči otevřené a zíral na malý strom. Věděl jsem, že mrtví mívají otevřené oči.“

Viera pokračuje: „Pak ke mně přišel jeden severní Vietnamec, nakopl mě a já se převalil. Zřejmě si myslel, že jsem mrtvý. Krvácel jsem z úst, ruky a nohou. Vzal mi hodinky a pistoli pětačtyřicítku a pokračoval v chůzi. Sledoval jsem je, jak sbírají všechny naše zbraně; pak se vrátili, odkud přišli. Pamatuji si dělostřelecké granáty, pumy a napalm všude kolem, skutečně dost blízko mě. Otřásalo to zemí pode mnou. Ale dopadalo to také na nepřátelské vojáky.“

Tohle vše a mnohem více se odehrálo 15. listopadu 1965 mezi 6.50 a 7.40. Agónie roty Charlie nastala na linii dlouhé asi sto třicet metrů. Ale muži bojovali a umírali na třech stranách našeho slabě obsazeného perimetru. Uprostřed něj jsem držel životy všech těchto mužů ve svých rukou. Těžce zraněný kapitán Edwards teď rádiem žádal o posily. Jediné zálohy, které jsem měl, byla průzkumná četa, dvaadvacet mužů. Byl útok na rotu Charlie hlavní nepřátelskou hrozbou? Útok teď směřoval také na rotu Delta a sloučené minometné pozice. Zdráhavě jsem řekl kapitánovi Edwardsovi, že jeho rota bude muset prozatím bojovat sama.

Vřava bitvy byla neuvěřitelná. Pušky, kulomety, minomety a granáty rachotily, práskaly a bouchaly. Dvě baterie houfnic ráže 105 mm, dvanáct velkých děl umístěných na jiné přistávací zóně vzdálené osm kilometrů, pálilo nonstop. Granáty vybuchovaly necelých padesát metrů od kruhu mělkých okopů.

Vedle mě na velitelství praporu vysílal letecký návodčí Charlie Hastings speciální kód „zlomený šíp“, znamenající „americké jednotce hrozí porážka“. Během krátké chvíle byly všechny dostupné stíhací bombardéry v jižním Vietnamu naskládány na obloze od dvou tisíc metrů v třísetmetrových odstupech po deset tisíc metrů a čekaly na svou chvíli, aby mohly shodit na bojiště pumy a napalm.

Mezi svými rotmistry jsem měl veterány tří válek - muže, kteří během invaze seskočili padákem do Normandie a přežili válku v Koreji, a tyto staré bojovníky šokovalo barbarství a pekelný hluk boje. Místo zabíjení zakrývaly dusivé oblaky kouře a prachu. Měli jsme sucho v ústech a žaludky se nám obracely strachy, a nepřítel stále přicházel, jedna vlna za druhou.

2
KOŘENY KONFLIKTU

Podle mého názoru se v minulosti nikdy nemohl nalézt způsob

jak zabránit tasení meče.

Generál Ulysses S. Grant

Měsíc manévrování, útoků, ústupů, návnad, pastí, přepadů a krvavé řezničiny v údolí Ia Drang na podzim roku 1965 byl skutečným úsvitem vietnamské války, dobou, kdy se dvě proti sobě stojící armády navzájem měřily. Severovietnamští velitelé měli v sobě hluboce zakořeněný strach, že zkušenosti, které získali před deseti lety bojem a porážkou Francouzů, jsou ve srovnání s technicky vyspělejšími zbraněmi a revoluční aeromobilní taktikou, kterou na nich nyní Američané testovali, už zastaralé.

Severovietnamci chtěli, aby jejich pěšáci ochutnali, jak tyto zbraně koušou a nalezli způsob, jak je zneutralizovat. Veleli jim vtáhnout nově příchozí Američany do boje a najít mezery v jejich myšlení, které by umožnily armádě rolníků třetího světa, jež se přesouvala pěšky a bojovala na vzdáleném konci dva měsíce dlouhého zásobovacího řetězce nosičů, nejen přežít a vytrvat, ale nakonec i převládnout ve válce, která pro ně vstupovala do nové fáze.

První divize letecké kavalérie se zrodila z odhodlání prezidenta Johna F. Kennedyho, že se americká armáda, která po desetiletí cvičila a zbrojila na třetí světovou válku, jež se odehraje na pláních Evropy, musí připravit na vybojování řady malých špinavých válek v neprozkoumaných částech světa. K tomu dal Kennedy americkým speciálním jednotkám velení – a zelený baret, kterým se jejich příslušníci odlišovali. Speciální jednotky byly dobré v tom, co dělaly - v protipartyzánské válce -, ale zcela jasně nebyly vojenskými útvary, které by se měly vypořádat s prapory a pluky vojáků komunistických pravidelných armád. Stejně tak k tomu nebyly vhodné divize pravidelné pěchoty americké armády, závislé na silnicích a stereotypně zaměřené na válku v Německu. Muselo se vytvořit něco nového a naprosto odlišného, co by mohlo čelit výzvám džungle v Indočíně.

Co by to mělo být? Nikdo si tím nebyl absolutně jistý, kromě kliky mladých plukovníků a brigádních generálů skrývajících se v nitru výzkumné a vývojové divize v Pentagonu, která měla nápad, sen, a několik let si s ním pohrávala.

Šéfem výzkumu a vývoje v armádě byl v létě roku 1957 generálporučík James Gavin, který si vysloužil slávu a rychlé povýšení v druhé světové válce s 82. výsadkovou divizí. Měl vizi nové bojové jednotky, kterou v klíčových článcích popisoval jako „kavalérii a tím nemyslím tu na koních“. Jeho vize se soustředila na vrtulníky, ty nemotorné čmeláky, kteří měli svůj omezený debut v Koreji, kde hlavně přepravovaly raněné po dvou do týlu.

Gavinovým snem bylo, že jednoho dne budou větší, rychlejší a lepší vrtulníky dopravovat pěchotu do boje, navždy ji osvobodí od útrap terénu a umožní, aby válka postupovala rychlejším tempem, než zvládneme pěšky. Věřil, že vrtulníky mají možnost udělat nepřátelskému veliteli z bojiště trojrozměrnou noční můru.

Jeho sen nadšeně sdílel brigádní generál Hamilton Howze, šéf armádního letectva a další pionýři, jako plukovníci John Norton, Georg Seneff, John Tolson, Bob Williams a Harry Kinnard. Druhá světová válka prokázala, že výsadkářská válka má svá omezení a nevýhody, ale aeromobilní válka dokáže mnohé z nich vyřešit, pokud ne všechny.

V půli roku 1962 se ministr obrany Robert McNamara, uskutečňující vizi prezidenta Kennedyho, chopil myšlenky aeromobility. Přikázal armádě, aby rozhodla, jestli nový vrtulník UH-1 Huey, velký transportní vrtulník CH-47 Chinook a jejich odvozené typy ve vrtulníkovém letectvu mají na bojišti budoucnosti využití.

Vznikla Komise pro koncepci aeromobility a brzy poté se v únoru 1963 ve Fort Benningu zrodila 11. letecká útočná divize (testovací) pod velením brigádního generála Harryho Kinnarda. Aktivovala se 10. letecká transportní brigáda (testovací) pod velením plukovníka Delberta Bristola a dále se vytvořila Letecká skupina (testovací) pod velením plukovníka Phipa Seneffa. Vše měla zhodnotit testovací, hodnotící a kontrolní skupina pod velením brigádního generála Boba Williamse. Tyto skupiny se ve Fort Benningu nesetkaly s žádným byrokratickým odporem nebo potížemi. Novým zástupcem velitele byl brigádní generál John Norton.

11. útočná letecká divize začala úplně od nuly s pouhými třemi tisíci muži pro individuální výcvik aeromobility v jednotkách o velikosti čety a roty. V červnu k ní armáda přidala další dvě brigády, pěchotu, dělostřelectvo a podpůrné jednotky a začala s výcvikem taktiky pro jednotky o velikosti praporu, brigády a divize.

Tou dobou se Amerika ještě neotřepala z šoku ze zavraždění prezidenta Kennedyho a teprve začínala hodnotit muže, který se měl stát jeho nástupcem - Lyndona Johnsona. Prvním legislativním kolečkem právě procházel Johnsonův návrh programu Great Society, který měl změnit Ameriku, a to byla jeho hlavní agenda. Ale problémy v Jižním Vietnamu nemizí a ve volebním roce se nemohou jen tak přehlížet.

Země zvaná „Vít-nam“ už začínala v nitru Lyndona Johnsona hlodat. Nebylo to místo, které by si vybral, aby se postavil komunistům. Když se Francouzi v roce 1954 třásli strachy na pokraji strašlivé porážky v Dien Bien Phu a poradci prezidenta Eisenhowera debatovali o výhodách a nevýhodách amerického zásahu v Indočíně, intervenci s možným jaderným úderem, tehdejší senátor Johnson se proti takovému bláznovství rázně postavil. Byl proti jakékoliv válce na asijském kontinentu.

Nicméně zdědil nejen Kennedyho hyperaktivní zahraniční politiku, ale také jeho hlavní poradce posměšně zvané „Harvardi“. Během tisíce dnů Kennedyho vlády si národ prošel debaklem v Zátoce sviní, krizí kolem Berlínské zdi, kubánskou raketovou krizí a napětím kolem malého nevýznamného království Laos. Pár dnů předtím, než Kennedy zemřel vrahovou kulkou, pučisté sesadili a zavraždili Ngo Dinh Diema, autokratického vládce Jižního Vietnamu. V puči schváleném, pokud ne přímo financovaném, Washingtonem.

Kennedyho nástupce, ve funkci nový a vstupující do volebního roku, si nemohl dovolit být považovaný za měkkého vůči komunistům. Prezident Johnson schválil pomalý, ale trvalý nárůst počtu amerických poradců v Jižním Vietnamu.

V létě 1964 padla důležitá rozhodnutí také v Hanoji, hlavním městě komunistického Vietnamu. Ve vedení armády a v předsednictvu komunistické strany prosadila skupina mladých důstojníků eskalaci války za osvobození jižní poloviny země. Argumentovali tím, že prosté pokračování v poskytování zbraní, střeliva a další podpory partyzánskému Vietkongu prostě nestačí. Podle nich nastal čas zasáhnout na jižních bojištích s pluky a divizemi pravidelné Lidové armády Severního Vietnamu.

Zdůvodňovali to tím, že lépe vyzbrojení, vycvičení a motivovaní vojáci proniknou do Jižního Vietnamu a zahájí údery proti slabé a nemotivované jihovietnamské armádě. V krátké době zemi a lid jižně od 17. rovnoběžky osvobodí. Zkušený generál Vo Nguyen Giap proti návrhu eskalace energicky protestoval jako uspěchanému a předčasnému a naléhal, aby se pokračovalo v partyzánské válce, která se jevila jako stále úspěšnější.

Prezident Ho Či Min se přiklonil na stranu zastánců eskalace a nejvyšší armádní velení navrhlo pro období sucha roku 1965 smělý plán. Postaví se tři nové pluky v plné síle, vycvičí se, vyzbrojí a pošlou se po Ho Či Minově stezce přes území Laosu a Kambodže na jih, aby provedly překvapivou podzimní ofenzivu, která začne na vzdálené Centrální vysočině a možná skončí v Saigonu.

Hanojští vojenští plánovači si představovali klasickou kampaň vedoucí k rozdrcení armády Vietnamské republiky (ARVN), která by měla začít v říjnu 1965 po období dešťů v horách a pláních provincie Pleiku. Oblehnou tábor amerických speciálních jednotek v Plei Me s dvanácti americkými poradci a více než čtyřmi stovkami horalských žoldnéřů.

To přiláká z Pleiku po silnici 14. podpůrnou kolonu ARVN skládající se z vojáků a tanků, která bude pokračovat na jihozápad po jednoproudové prašné cestě zvané provinční silnice 5, kde bude čekat pluk vojáků Lidové armády s pečlivě připraveným útokem ze zálohy. Jakmile vítězné severovietnamské pluky podpůrnou kolonu ARVN zničí a tábor Plei Me rozdrtí, obsadí město Pleiku a budou mít volnou cestu k postupu po silnici 19 na Qui Nhon a k Jihočínskému moři. Kdo ovládá silnici 19, vládne Centrální vysočině, a kdo ovládá Centrální vysočinu, vládne Vietnamu. Začátkem roku 1966 si byli severovietnamští velitelé jistí, že Jižní Vietnam rozpůlí a ten se bude otřásat na pokraji kapitulace.

Na podzim roku 1964 už byly přípravy nepřítele v plném proudu a v té době Lyndon Johnson cestoval v rámci své předvolební kampaně po Americe a sliboval, že „nebude posílat americké chlapce, aby dělali to, co by si asijští chlapci měli udělat sami“. Ten podzim provedla 11. letecká divize rozhodující dvouměsíční test v Severní a Jižní Karolíně. Vrtulníková válka se během největšího polního cvičení konaného od druhé světové války ukázala pro americkou armádu jako vyhovující.

Pentagon nyní začal s procesem začleňování letecké útočné divize do řad pravidelné armády.

Jak se nová aeromobilní divize stávala realitou, situace jak vojenská tak politická se v místě jejího pravděpodobného nasazení, které Johnson říkal „ta zatracená bezcenná země“, zhoršovala každým dnem. Zatímco saigonští generálové plánovali jeden převrat za druhým a soutěžili o titul siláka měsíce, partyzánský Vietkong rozšířil svou vládu nad rýži plodící deltou řeky Mekong a dostal se na sever do oblastí, v nichž se pěstoval gumovník.

Dokud se Johnson prezentoval jako rozumná a mírumilovná alternativa jestřábího republikánského vyzyvatele senátora Barryho Goldwatera, odolával doporučení svých poradců eskalovat americkou vojenskou přítomnost. Jakmile Goldwatera porazil a stal se oficiálně prezidentem, byl si jistý, že v duchu texaské tradice dokáže uzavřít s vietnamskými komunisty dohodu.

Johnson, frustrovaný řadou teroristických incidentů mířených proti Američanům ve Vietnamu vybuchl, když ženisté Vietkongu v noci 6. února 1965 zaminovali a z minometů ostřelovali tábor amerických poradců a leteckou základnu v Pleiku na Centrální vysočině. Osm Američanů zabili a více než stovku jich zranili. „Už toho mám dost,“ řekl své Národní bezpečnostní radě.

Odplatou byl během pár hodin úder stíhaček startujících z letadlových lodí na první cíle v Severním Vietnamu. Dne 2. dubna začala operace „Dunící hrom“, program systematických náletů proti Severnímu Vietnamu. Zatímco bojové letouny námořnictva bezpečně startovaly a vracely se na letadlové lodě na moři, americké armádní stíhačky rozmístěné v Da Nangu byly zjevně zranitelné vůči odvetě.

Když generál William Westmoreland, americký velitel ve Vietnamu, požádal o námořní pěšáky k ochraně letecké základny, dostal je. Prapor mariňáků se vylodil 8. března na Čínské pláži. Prezident Johnson schválil 1. dubna generálův požadavek na další dva prapory mariňáků plus dvacet tisíc vojáků logistické podpory. Také souhlasil s generálem, že by se mariňáci neměli zaměřovat čistě na obranné úkoly, ale měli by se rozvinout a začít zabíjet Vietkongy. Poprvé od korejské války byly americké bojové jednotky nasazeny do akce na asijském kontinentu.

Prezident v důležitém projevu 7. dubna naléhal, aby Severovietnamci uzavřeli rozumnou dohodu a nabídl jim ohromný program ekonomického rozvoje povodí řeky Mekong financovaný Washingtonem. Hanoj odpověděla, že se nemohou konat žádná jednání, dokud budou americké letouny bombardovat Severní Vietnam.

Bílý dům se 15. dubna pobavil Westmorelandovým požadavkem na vyslání čtyřiceti tisíc vojáků do jižního Vietnamu, aby zvýšil sázku. V půli června slušně požádal, aby se počet požadovaných vojáků zdvojnásobil. Nyní žádal, aby měl do konce roku 1965 schváleny jednotky o počtu celkem sto osmdesáti tisíc mužů, většinou Američanů a částečně Jihokorejců. Generál plánoval, že bude v roce 1966 potřebovat dalších minimálně sto tisíc mužů.

Prezident Johnson byl nakloněn tomu, dát generálovi, co chtěl, ale byl také rozhodnutý, že se tato válka vybojuje bez přílišného znepokojování americké veřejnosti. Takový bohatý a mocný národ si určitě bude moci dovolit malou válku i jeho program Great Society.

Nerespektoval radu svých armádních velitelů a rozhodl, aby byla eskalace americké přítomnosti v Jižním Vietnamu levná - žádná mobilizace záloh a Národní gardy, žádné vyhlášení stavu nouze, které by armádě umožnilo prodloužit délku služby nejlépe vycvičeným a nejzkušenějším vojákům. Místo toho se bude válka krmit vykrádáním nejlepších lidí a materiálu z armádních divizí v Evropě a Spojených státech a zatím tam plynula řeka nových odvedenců, dvacet tisíc měsíčně, aby stříleli a umírali.

Když američtí mariňáci zahájili bojové operace v severní části Jižního Vietnamu a nově dorazivší 173. výsadková brigáda nyní operovala v centrální části země, museli hanojští vojenští plánovači znovu zvážit tažení v provincii Pleiku plánované na zimu a jaro. Zkušený generál Chu Huy Man, který kampani velel, říká, že se v červnu 1965 nejvyšší velení Lidové armády rozhodlo smělý plán na obsazení Centrální vysočiny a útok po silnici 19 k pobřeží odložit.

„Ten plán se dal k ledu na deset let,“ říká generál Man, „a uskutečnil se v roce 1975.“ Nový plán bude začínat stejně jako ten původní: Lidová armáda oblehne tábor speciálních jednotek v Plei Me, přepadne nevyhnutelně přijíždějící podpůrný konvoj jihovietnamské armády, až se odváží vyjet z města Pleiku, a pak počká, až do boje zasáhnou americké bojové jednotky, aby Jihovietnamce zachránily.

„Chtěli jsme vylákat tygra z hor,“ říká generál Man a dodává: „zaútočili bychom na jihovietnamskou armádu, ale byli bychom připraveni bojovat s Američany.“ Generálmajor Hoang Phuong, nynější ředitel vojenského historického institutu v Hanoji a veterán bojů v údolí Ia Drang vzpomíná: „Velitelství rozhodlo, že se musíme na boj s Američany velice pečlivě připravit. Problémem bylo, že jsme nikdy předtím s Američany nebojovali a neměli jsme s bojem proti nim zkušenosti. Věděli jsme jak bojovat s Francouzi. Měli jsme v úmyslu zavléct americké jednotky do střetu, abychom se naučili s nimi bojovat. Chtěli jsme se utkat s jakoukoliv americkou bojovou jednotkou; nezáleželo nám na tom s jakou.“

Američané, se kterými se Man a Phuong časem setkají, ještě v červnu 1965 neopustili Spojené státy, ale cítili něco ve vzduchu. Začátkem května 1965 začali velitelé 11. letecké útočné divize dostávat informační kopie operačních hlášení 173. výsadkové brigády o bojích a operacích ve Vietnamu. Koncem května podávali velitelé praporu, brigády a divize hlášení do přísně střežených učeben pěchotní školy ve Fort Benningu, kde se používala k přísně tajným mapovým hrám. Mapy, se kterými se cvičilo, byly mapy Centrální vysočiny Jižního Vietnamu.

V půli června nařídil Pentagon velení divize, aby zahájilo osmitýdenní intenzivní program bojové připravenosti zaměřený na nasazení v Jižním Vietnamu.

Ministr obrany McNamara 16. června oznámil, že armáda má povoleno použít aeromobilní divizi jako součást vojska o síle šestnácti divizí.

Začátkem července Pentagon sdělil, že se 11. útočná letecká divize přejmenuje na 1. divizi letecké kavalérie a převezme insignie historické divize, která se vyznamenala v boji v korejské válce a v druhé světové válce v Tichomoří, ani nemluvě o šarvátkách na koních s bandity podél hranic s Mexikem v Texasu a Novém Mexiku začátkem dvacátých let 20. století.

V televizním projevu k národu ráno 28. července 1965 popsal prezident Johnson zhoršující se situaci v Jižním Vietnamu a prohlásil: „Dnes jsem dal rozkaz k přesunu aeromobilní divize do Vietnamu.“

Ten den jel náčelník štábu americké armády generál Harold Johnson do Bílého domu, aby na protest rezignoval, protože byl přesvědčen, že eskalace konfliktu bez vyhlášení stavu nouze je čirým šílenstvím. Už si sundal čtyři stříbrné hvězdy z obou ramen své letní uniformy. Jak se jeho vůz blížil k branám Bílého domu, generál Johnson ve svém rozhodnutí zakolísal. Přesvědčil sám sebe, že dokáže víc, když zůstane a bude pracovat uvnitř systému. Generál nařídil svému řidiči, aby vůz otočil a odvezl ho zpět do Pentagonu. Toto rozhodnutí ho pronásledovalo do konce života.

V jižním Vietnamu byl 320. pluk Vietnamské lidové armády uprostřed dvouměsíčního obléhání tábora speciálních jednotek Duc Co na Centrální vysočině. Poradcem jihovietnamského výsadkového praporu, který byl upoután v bojích u Duc Co, byl mladý armádní major Norman Schwarzkopf, absolvent West Pointu v roce 1956. O čtvrtstoletí později bude datovat do těch dní zrod svého pověstného temperamentu, když rádiem žádal a prosil, aby někdo evakuoval jeho zraněné jihovietnamské vojáky, zatímco americké vrtulníky prolétávaly bez přistání kolem.

Ten týden opustil 33. pluk Vietnamské lidové armády Quang Ninh a vydal se na dvouměsíční pochod po Ho Či Minově stezce přes Kambodžu a Laos do Jižního Vietnamu. V Jižním Vietnamu už byl brigádní generál Chu Huy Man, který dohlížel na operace Vietkongu proti americkým mariňákům v regionu Da Nang-Chu Lai, ale dostal rozkaz vrátit se na Západní vysočinu a založit front B-3, flexibilní a rozšiřitelné velitelství mající na starost administrativní a logistické záležitosti jednotek jak Lidové armády, tak Vietkongu operujících na Vysočině. Manovým novým úkolem bylo připravit Američanům v provincii Pleiku vřelé přivítání.

První část cesty nové moderní aeromobilní divize do válečné zóny bude rozhodně nemoderní. Začátkem srpna popluje 1. kavalérie do války miniflotilou transportních lodí z druhé světové války a jejich vrtulníky poplují do Jižního Vietnamu na palubě flotily čtyř stárnoucích letadlových lodí.

Příslušníci kavalérie se pustili do hektického balení vybavení, očkování, psaní závětí a zubařských a zdravotních prohlídek na poslední chvíli, uklidňování svých manželek a dětí na dálku a vybírání si krátkých opušťáků. Začátkem srpna odletěla do Vietnamu předsunutá skupina sta důstojníků a mužů, aby začali připravovat pro divizi nový domov v An Khe, ospalém městě v kopcích v půlce silnice 19 v horách mezi Qui Nhonem na pobřeží a Pleiku.

Jedním z praporů připravujících se vyplout byl ten můj. Jmenuji se Harold G. Moore mladší, ale „Hal“ bude stačit. V roce 1957 mě jako mladého majora, čerstvého absolventa velitelské a štábní školy ve Fort Leavenworthu, přidělili do Pentagonu do kanceláře šéfa výzkumu a vývoje. Byl jsem u zrodu konceptu aeromobility. Po dva a půl roku jsem byl v aeromobilní divizi jediným výsadkářem. V této funkci jsem pracoval pro generálporučíka Jima Gavina a plukovníky Johna Nortona, Phipa Seneffa a Boba Williamse.

Pro Harryho Kinnarda jsem pracoval už v roce 1948, když jako podplukovník velel zkušební výsadkové sekci ve Fort Braggu. Jako šestadvacetiletý poručík jsem se mu dobrovolně přihlásil k testování experimentálních padáků. Bylo jisté, že si mě Kinnard bude navždy pamatovat. Při mém prvním testovacím seskoku s novým řiditelným padákem jsem visel na ocasu letounu C-46 a ten mě rychlostí sto osmdesát kilometrů za hodinu táhl za sebou. Pět set metrů nad zónou seskoku se zapletené šňůry konečně uvolnily a za pár minut mě záložní padák dostal bezpečně na zem. Když jsem podával Kinnardovi hlášení, řekl jen: „Nazdar klikaři.“

Když jsem začátkem šedesátých let sloužil tři roky u NATO v Norsku, donesly se mi zvěsti, že Kennedyho administrativa přijala na koncept aeromobility nový pohled. V srpnu 1963 jsem turnus v NATO dokončil a začal roční výuku na Námořní válečné akademii v Newportu na Rhode Islandu. Byl jsem už čtyři roky podplukovníkem a snažil jsem se při svém dalším přidělení získat velení praporu.

Tou dobou postavila armáda 11. testovací útočnou leteckou divizi pod velením generálmajora Harryho Kinnarda. Napsal jsem svému starému šéfovi dopis a požádal ho o velení pěchotnímu praporu v jeho nové divizi. V té době si mohli velitelé divizí vybírat velitele brigád a praporů jednoduše tak, že řekli jejich jméno. Od poloviny sedmdesátých let se takoví velitelé vybírají armádní výběrovou komisí na principu soutěže. Když jsem v dubnu 1964 dokončoval válečnou akademii, oznámili mi z Pentagonu, že si mě Kinnard vyžádal, abych velel 2. praporu 33. pěchotní brigády, kterou vyčlenili z 2. pěchotní divize a zařadili k 11. testovací letecké útočné divizi.

V sobotu 27. června jsem dorazil na základnu Fort Benning v Georgii. Zařídili mi, že než opravdu převezmu velení, udělám si pětidenní opakovací kurz pro velitele praporů. Ale na jakékoliv myšlenky na opakovací kurz jsem mohl zapomenout, když přijel můj nový šéf, velitel 3. brigády plukovník Thomas (Tim) Brown a řekl mi, abych učebnice vrátil. „Převezmete velení praporu v pondělí v 9 hodin ráno a hned poté vyrážíme na třídenní polní cvičení.“ Dal mi telefonní číslo na kapitána Gregoryho (Matta) Dillona, operačního důstojníka 3. praporu. Dillon mi řekl, že kasárna a velitelství jsou v rezervaci na Kelly Hill, pět kilometrů od základny Fort Benning. Moje žena a pět dětí zůstaly u jejích rodičů v nedalekém Auburnu v Alabamě, dokud nedostaneme ubytování na základně.

V pondělí 29. června jsem podle plánu převzal velení svého praporu. Bylo mi dvaačtyřicet let, byl jsem absolventem West Pointu ročník 1945 s devatenácti lety služby včetně čtrnáctiměsíčního bojového turnusu v Koreji. Potom jsem v krátkém proslovu řekl svým vojákům, že je tohle dobrý prapor, ale bude ještě lepší. „Udělám, co bude v mých silách,“ řekl jsem, „a očekávám to stejné od každého z vás.“

Ještě před převzetím velení jsem měl dlouhý rozhovor s nejdůležitějším mužem v každém praporu – se štábním praporčíkem. Basil Plumley byl čtyřiačtyřicetiletý, metr devadesát vysoký medvěd a muži mu občas říkali „Stará železná tlama“, ale nikdy v jeho doslechu.

Plumley byl muž dvou válek a nosil mistrovská výsadkářská křidélka s pěti hvězdami za bojové seskoky. Byl tím, komu mladí výsadkáři říkali „parchant čtyř seskoků“. Přežil všechny čtyři bojové seskoky 2. výsadkové divize za druhé světové války - Sicílii a Salerno v roce 1943 a pak v roce 1944 den D v Normandii a operaci Market Garden v Nizozemsku. K tomu ještě absolvoval jeden bojový seskok v korejské válce se 187. výsadkovým plukem. Druhou světovou válku zakončil jako rotný a v roce 1961 ho povýšili na štábního praporčíka.

Byl to chlap, který si nenechal srát na hlavu, a stejně jako já věřil na tvrdý výcvik, pevnou kázeň a náročnou fyzickou přípravu. Do dnešního dne žijí veteráni praporu, kteří jsou přesvědčeni, že Bůh může vypadat jako štábní praporčík Basil Plumley, ale není ani z poloviny tak přísný na hříchy, malé i velké, jako on. Soukromě děkuji své šťastné hvězdě, že jsem zdědil takový poklad. Řekl jsem Plumleymu, že má ke mně neomezený přístup, kdykoli a ohledně čehokoliv, co by chtěl se mnou probrat.

Po ceremonii se velitelé rot a štáb praporu šli podívat na svého nového šéfa a promluvit si o mých standardech. Byly celkem jednoduché: v tomto praporu se budou předávat, vystavovat a přijímat pouze trofeje za první místa. Druhým místem v naší práci je porážka jednotky na bojišti a smrt jednotlivců v boji. Nestrpím žádné otylé vojáky nebo důstojníky. Velení bude decentralizované - posuňte pravomoci dolů, ve válce se to vyplatí. Také loajalita se posouvá dolů. Všechno se kontroluje. K rozhovoru s důstojníky tohoto praporu jsem dostupný kdykoliv během dne nebo noci. Štábní praporčík pracuje jen pro mne a přijímá rozkazy jen ode mne. Je to moje pravá ruka.

Skutečná síla mého praporu byla v jeho poddůstojnících. Většina z nich byli bojoví veteráni, kteří sloužili v praporu tři až pět let. Typickým starším poddůstojníkem byl praporčík Larry Gilreath, veterán z Koreje. Byl zástupcem velitele 1. čety roty Bravo a v praporu sloužil od roku 1961. Během té doby vycvičil víc poručíků, velitelů čet, než měl prstů na obou rukou. Poručíci přicházeli a odcházeli, ale Gilreath zůstával navždy. Byl stabilitou a kontinuitou - znal všechny muže ve své četě a věděl, jaké mají silné stránky a slabiny. V podstatě v každé četě praporu byl někdo jako on.

Jakmile jsem se ujal velení, dal jsem si za cíl vytvořit absolutně nejlepší a nejhrdější letecký útočný pěší prapor na světě. Každý muž v praporu musel vědět a věřit, že je důležitou součástí toho nejlepšího útvaru. Cvičili jsme a testovali. Pravidelnými návštěvníky ve Fort Benningu byli vysocí vojenští činitelé americké armády a všech spojeneckých vojsk. Svět přišel na to, že u nás vzniká ve způsobu válčení něco nového, odlišného a smrtícího. Dostávali jsme stovky vrtulníků a během operačních letů do bažin Georgie a Karolín se jejich osádky a pěšáci stávali úzce spolupracujícími týmy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Údolí stínů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.