Absturz des Himmels

Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2015

Translation © Anna Skryjová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-032-0

ISBN mobi 978-80-7565-033-7

1

Carrel křičí ze spánku, zvedá hlavu, jako by se probudil.

„Říkal něco?“ ptá se Sinigaglia.

„Ne,“ odpovídá Gorret, mladý horský vůdce. „Něco se mu zdá. Možná o shánění dobytka, nebo o honu.“

„Má strach?“

„Z čeho?“

„Možná z bouřky.“

Gorret se podívá na Carrela, který leží na své palandě a chrápe. V malé chatě na půli cesty k vrcholu ihned usnul.

„Ne, usnul, ještě než se vichřice spustila.“

„Tak proč potom ten výkřik?“

„Jean-Antoine je unavený, již několik dní je od půlnoci na nohou, nejprve na Mont Blancu, potom na přechodu z Chamonix přes průsmyky do Courmayeuru.“

„Rozumím, musí být opravdu unavený.“

„Vracíme se?“ ptá se Sinigaglia, který si zahřívá ruce u ohně.

Gorret zavrtí hlavou, podívá se krátce zboku na Itala a mumlá něco jako „no, no“. Ne, nebudou se vracet, potřebuje přece vůdcovský plat pro svoji mladou rodinu. Matterhorn je jeho pracoviště.

V malých, zděných kamnech praskají polena, střecha sténá pod nárazy větru.

Carrel se probudí, rozhlédne se kolem sebe, zavětří do zakouřené světnice a zaposlouchá se do vichřice jako vyplašené zvíře.

„Co je to za vichřici?“ ptá se nepřítomným hlasem.

„Zvedla se náhle, z ničeho nic,“ odpovídá Gorret.

„To se mi vůbec nelíbí.“ Muži dlouze mlčí. „Napadl i čerstvý sníh?“

„Kroupy a sníh.“

„Kolik?“

„Nevím.“

Zatímco pomalu přichází k sobě, uvědomuje si Carrel, že další výstup na Matterhorn je nyní nemyslitelný. I sestup bude extrémně náročný, skála není čitelná, lezecká cesta je pokryta ledem. Výstupová trasa je ve velmi špatném stavu. Avšak ještě více jej trápí obava, že by tu byli po několik dní uvězněni. Měli by se přece jen odvážit k sestupu? Teď hned? Setrvání v chatě se může stát noční můrou, pokud vichřice neustane.

Sinigaglia však chce ještě vyčkat. Alespoň jednu noc.

Horští vůdci se nakonec shodnou na společném plánu.

„Jakmile ustane vítr, sestoupíme,“ říká Carrel.

„Zítra, dnes už je příliš pozdě.“

„A kdy zítra?“ chce vědět Sinigaglia.

„S ranním úsvitem.“

„My všichni tři?“

„Pán bude vždy uprostřed.“

„Nemůžeme sestup ještě trochu odložit?“ Sinigaglia stále ještě doufá, že se počasí vylepší. On je hostem. On platí.

„Vítr je moc silný,“ odpovídá Carrel, „výstup k vrcholu teď nebude možný po dobu několika týdnů.“

„Proč?“

„Všude je navátý sníh: v trhlinách, na hřebenech, na skalních pásmech.“

Carrel odsouvá deku, sedá si, zasténá a složitě sestupuje ze své palandy.

Nevypadá rozespale, vypadá staře: vpadlé tváře, mírně shrbená záda, zsinalý vous. Jen jeho oči se lesknou – široce otevřené v tmavých očnicích. Obouvá si svoje boty – kožené, kotníkové boty s hřeby, takové, jaké nosí horští sedláci při práci se dřevem – a jde ke dveřím. Podlaha vrže, přestože se po ní plíží jako vrávorající strašidlo. Jako by chtěl zastrašit bouři, která venku běsní.

Nejprve nevidí vůbec nic. Jakmile se jeho oči přizpůsobí tmě, vidí jen zvířené sněhové vločky. Vítr tahá za jeho lodenový kabát, vlhký chlad mu zalévá plíce. Stupy, které vedou od plošiny, na které stojí, k výstupové trase, zmizely pod nánosem čerstvého sněhu. Podívá se směrem nahoru. Převisy na velké skalnaté věži bezprostředně nad jejich chatou jsou nyní ještě temnější než propast pod ním. Kam se ztratil zbytek světa? Za rychle se přehánějícími mraky zahlédne Carrel zimní měsíc. Vypadá tak vzdáleně a prchavě, jako by nepatřil do tohoto světa.

„Obloha zmizela,“ praví, když vstupuje zpět do chaty. Otřese se, zvedne hlavu a něco mumlá. I Sinigaglia si nyní je jistý, že to nevypadá dobře.

Když před polednem dorazili na chatu, natrefili tam na Daniela a Antonia Maquignaze, Pietra Maquignaze a Edoarda Bicha, kteří v dalším postupu trasy ukotvili fixní lana. Mladí horští vůdci posílili Sinigagliovu naději, že by následující den mohl přinést výtečné počasí. Carrel by tak mohl zavést svoje mužstvo bezpečně k vrcholu! Kolem třetí hodiny odpoledne však Maquignazova skupina sestoupila do Breuilu. Carrel sledoval tyto čtyři mladíky, jak sestupují, a poslal jim kynutím ruky poslední pozdrav. Poté si šel na chvilku odpočinout.

Teď, zpátky v chatě, Carrel mlčí.

Ještě jednou vyhlíží ven do bouře. Vítr žene bouřkové mraky směrem od Mont Blancu, obloha je teď temná jako rozbouřený oceán. Když potřetí vystoupí před chatu, tlaková níže již dosáhla vrcholu Dent d’Hérens, jehož známé séraky a členité ledové hřebeny jsou zcela pohlceny mračny. Vypukl zde chaos, který připomíná expresionistickou malbu v modročerné.

Carrel doufá, že se jedná pouze o bouři, která se přežene. Ale tuší neštěstí, je nejistý. Severní vítr každou hodinou zesiluje. Carrel přemýšlí, vybavuje si ty nejhorší náhlé změny počasí své vůdcovské kariéry. Jako by mohl z již přečkaného ohrožení života čerpat sílu k přežití. On nese odpovědnost, nesmí teď chybovat, nesmí znepokojit svého hosta. Pokud by vystoupali k vrcholu, tak jak host žádal, byli by nyní na druhé straně, při sestupu, v pasti, ztraceni v prostoru, bez ochrany, vysoko nahoře.

I Sinigaglia teď tuší, že by teď byli mrtví, kdyby Carrel neprosadil svoji vyčkávací taktiku. Věděl snad dopředu o tomto náhlém zvratu počasí? Mohl tušit, co je čekalo? Počasí se zhoršilo až poté, co čtveřice mladých mužů před nimi opustila chatu. A to takovou rychlostí, že ani Sinigaglia, ani Gorret to nikdy dříve nezažili. Vichřice! Sněžení, z ničeho nic, poté krupobití.

„Měl jsi mě vzbudit,“ říká Carrel Gorretovi. Není to výtka, možná spíše napomenutí. Do budoucna.

Už je příliš pozdě, než aby mohli následovat mladé muže do údolí.

K večeru se vítr točí. Zcela náhle. O chvíli později se nad Matterhornem spouští tak silné krupobití, že i Carrel dostává strach.

Stále znovu hřmí nebo padá kamení, samé rány bez ustání. Jako by se hora pod nimi hroutila. A nad nimi. Blesky protínají černou noc, vzduch je nabitý napětím a v pološeru svítí. Dvě hodiny světlo probleskuje malými okny, jako polární záře. Blesky stále znovu osvětlují prostor chaty. A vichřice pokračuje – celou noc, celý další den a ještě další noc.

Carrel leží zakrytý dekami a je mu zima. Cítí bezmoc, ve snu se vidí, jak se stává menším a menším. Veškeré jeho zkušenosti jsou nyní bezcenné, jeho energie vyšuměla, z jeho odvahy zůstala jen pýcha šílence.

Venku stále sněží, vítr cloumá střechou a stěnami. Teplota klesá hluboce pod bod mrazu, okno, které směřuje do údolí, je zaváté sněhem. I uvnitř chaty je všechno zmrzlé, teplota je pod nulou. Carrel ví, že venku by teď bylo nemožné přežít. Naštěstí je chata pevně stavěná – nenese nakonec jeho jméno? Nepodílel se snad sám na její stavbě? Ne, raději si ani nechce představovat, co by bylo, kdyby tu nestála.

„Útěk směrem dolů by nyní byl jistou smrtí,“ říká Carrel potichu.

Když je dříví ztopeno a všechen proviant sněden, Carrel přece jen zvažuje únik. I přes životu nebezpečný sestup, s nulovou viditelností. Nejhorší je tohle ohromné množství čerstvého sněhu! Jeho intuice mu však praví, že bude lepší, když ještě vyčkají. A tak se zachumlají do dek, spálí vybavení chaty – lavice, volný regál, stůl – a vyčkávají. Strach z umrznutí se stává nesnesitelným. Když se Carrel zasní, vidí sám sebe, jak sestupuje do údolí. Sto a jedenkrát se mu to podařilo, prochází mu hlavou vše, co lidé zažili a utrpěli na jeho hoře, nekonečná smyčka obrazů. Musí to zvládnout i tentokrát, dovést do údolí svého zákazníka, vrátit je všechny zpět do jejich životů. Už jen jedenkrát. On nese odpovědnost.

2

Tři postavy stojí v pološeru před nuznou chatou v Avouilu, tam, kde se úzké údolí začíná rozšiřovat a otvírá se pohled na krajinu salaší a horských pastvin, které sahají až k ledovcům. Muži gestikulují, neboť ledovcový potok, který se pění kousek pod nimi, je tak hlasitý, že se sotva mohou dorozumět. Vypadá to, jako by horu, která v záři zapadajícího slunce stojí jako křišťál, chtěli vzývat. Z žádného jiného místa v údolí nepůsobí Matterhorn tak impozantně: tupý, obrovský klín, který se tyčí do nekonečna.

„Takže zítra ráno,“ říká jeden z nich, když se rozcházejí.

„Dobrou noc,“ říká druhý.

„Uvidíme se zítra.“

„Před úsvitem a ve vší tichosti,“ zdůrazňuje třetí.

Ještě jednou kyne na pozdrav zběžným pohybem ruky.

Aby nevzbudili žádné podezření, chtějí se příští ráno sejít na tomto místě, každý z jiného směru vesnice. Stejně jako se teď rozcházejí každý zvlášť ke svému domovu.

Avouil, skupina malých statků na nejspodnějším okraji jižního svahu, kde domy jsou stavěné z kamene a kulatiny, je v letních měsících domovem jen několika málo rodin.

Odsud vyhánějí svůj dobytek na vysoko položené pastviny, zde ukládají máslo, sýr a palivové dříví.

Za úsvitu, kdy na nebi svítí poslední hvězdy a údolí je ještě zahalené do noční tmy, vyrážejí směrem k horám. V Avouilu řekli, že jdou lovit sviště, a mají u sebe také „grafio“, dlouhou jasanovou hůl s železným hákem na spodním konci, která se zde k tomuto účelu používá.

Jsou to tři zvláštní postavy, které v toto bezmračné ráno táhnou směrem k Matterhornu, k hoře, které staří v údolí přezdívají „La Gran Becca“ – „Velký zobák“. První je Jean-Jacques Carrel, tmavě oděný, hubený, se širákem na hlavě.

Vypadá to, že jako nejstarší je vedoucím skupiny. Je to myslivec, s neklamným citem pro terén a intuicí, která mu někdy propůjčuje cit zvířete. Když na strmých jižních svazích Matterhornu loví kamzíky, běhá, leze a skáče tak, jako by kamzíkem sám byl. Říká se, že v celém údolí mu nikdo není rovný. Má obličej spálený sluncem, drsné ruce, a jeho oči jsou jen úzké škvíry pod střechou klobouku. Čas, který strávil na salaších a mezi těmi nejvyššími dostupnými skalami, aby při mrazu a v horku, v dešti a v mlze mohl lovit zvěř, jej poznamenal. Z jeho chování čiší hodně sebejistoty, ale žádná pýcha. Jako všichni muži v údolí toho moc nenamluví, v neděli chodí do kostela a ve všední den pracuje. Před téměř čtvrt stoletím byl jediný, kdo měl odvahu slézt do ledovcové trhliny Theodulferneru, kde ležel zraněný člověk. A dodnes má v sobě ještě odhodlání a odvahu žít.

Druhý muž, Jean-Antoine Carrel, nejen že vypadá jako psanec, jeho smělý pohled a jeho odvaha z něj také udělaly samotáře. V údolí jej posměšně nazývají „kohoutem z Valtournenche“. Třetí Gorret je mnohem mladší a jakožto budoucí kněz je sice zvídavý, ale opatrnější než oba starší horalé.

Nyní tito tři muži směle stoupají vzhůru – Jean-Jacques jde napřed. Po několika zimách s tajnými poradami a osamělých létech na salaši, kdy čím dál častěji upírali pohled na Matterhorn, chtějí konečně zjistit, do jaké výšky jsou schopni svoji horu zdolat. Jdou pevným krokem, mají výdrž a jsou vynikající chodci. Stoupají rovnoměrně, mlčky. Přesto jejich výprava vypadá zakázaně.

U malé osady Planet potkávají Gabriela Maquignaze a Carrela „Le peintre“, nezmiňují se však o svém plánu. Krátce pohovoří o svištích a o počasí, pak pokračují dál. Pastýři rozpačitě zdraví a vrtí hlavou, jako by se nechtěli stát spoluviníky při nebezpečném a zakázaném vysokohorském pytláctví. Výše potkávají salašníka, který jim zamává. Zamávají zpět svou holí „grafio“ a zrychlí tempo výstupu.

„Zlý den pro sviště,“ slyší šeptat pastýře, zatímco stoupají vzhůru kolem jeho stáda. Na strmém svahu však brzy zmizí pastýřům z dohledu, jako malé černé tečky. Na nejvýše položené salaši naštěstí nikdo není. Potkávají jen zvědavé kozy, které čmuchají po soli z jejich oděvu. Ještě výše potkávají už jen krávy na pastvinách, které na ně zírají velkýma očima.

Konečně jsou sami – svišti hvízdají, orel krouží mezi jednotlivými bílými mraky, v ledovci vpravo od nich šumí tající voda. Zůstanou stát. Nyní mají dostatek času. Když se pak pomalu blíží k hranici vegetace, svišti se stahují do svých nor.

U morény Matterhornského ledovce se ubírají ke skalnatému hřebenu, který ohraničuje ledovec z levé strany. „Keu de Tzarciglion,“ říká myslivec, který zde zná všechny skály jménem. Dobře ví, že již jeho děda se při lovu kamzíků dostával až sem. Několik hodin stoupají vzhůru po příjemně členitém skalnatém hřebenu. Bez pevného plánu, beze slov. Stupeň za stupněm. Všechno jde hladce. Jen z pohledu na rozeklané skalnaté stěny vpravo nad ledovcem je mrazí.

Ještě než dosáhnou nejvyššího bodu sedla vlevo od Matterhornu, rozdělí se: myslivec si hledá svou cestu po tvrdém sněhu, zatímco ostatní dva zůstávají na skále, kde se jim výstup zdá bezpečnější. Když Gorret slyší myslivce volat o pomoc, přispěchá Jean-Antoine. Jean-Jacques nemůže ani vpřed, ani vzad, ani jeden krok. Jediný špatný pohyb by jej mohl vychýlit z rovnováhy a způsobit pád několik set metrů hluboko. V tomto místě je led tak strmý a hladký, že by člověk mohl uklouznout a už se nezastavit.

Jako první se ze šoku probírá Jean-Antoine Carrel. Je ze všech nejšikovnější a přebírá teď velení. Jean-Antoine, v údolí nazýván i „Bersagliere“, a Amé Gorret, kněz, se snaží přispěchat myslivci na pomoc. Krok za krokem, horskou hůl v ruce, se odvažují na led, vzájemně se podpírají. Podaří se jim dostat se až k myslivci, Jean-Antoine jde první. Vytahuje z Jean-Jacquesovy kapsy sekeru, kterou nosí s sebou, a seká do ledu stupy, po kterých mohou všichni tři přebalancovat zpět ke skalám.

Člověk by měl chodit na hory jen se sobě rovnými. Jean-Antoine to neříká nahlas, jen si tenhle poznatek ukládá do paměti, až se mu stává hlasem intuice.

O něco později přicházejí zadýchaní na hřeben mezi Tête du Lion a Dent d’Hérens, odkud se jim poprvé otvírá pohled na druhou stranu horského pásma. Zde začíná zcela nový svět. S hrůzou v očích hledí na ledovec Tiefen-matten, který leží pět set metrů pod nimi! Vždyť přece slyšeli legendu o vesnici Hérens, která je údajně schovaná za Matterhornem? Tato legenda o civilizaci schované za horami se ve Valtournenche vypráví již po staletí. Ale není tam žádná vesnice, jen ledovcové údolí, obklopené obrovskými skalními stěnami. Úchvatný pohled do hlubin! Muži několik okamžiků mlčí, stále ochromeni tichem horského světa – hřeben za hřebenem –, který je úplně jiný než jejich zelené domovské údolí a úplně jiný než ráj, tak jak jej o vysokých svátcích popisoval farář na kazatelně. Jaké propasti! Rozeklané ledovce, nad nimi vrcholy čnící do nebe, pro sedláky z Breuilu všechny bezejmenné. Nacházejí se v sedle, na rozhraní mezi domovským údolím a liduprázdnou divočinou. Vlevo vede hřeben na vrchol Dent d’Hérens, vpravo vyčnívá Matterhorn nad Tête du Lion.

Najednou jeden z mužů začne házet balvany do propasti. Sledují kutálející se balvany, sledují je zrakem a jsou nadšení, jak skáčou do hlubin a rozviřují oblaky jemného sněhu, jak se poté v obrovských skocích tříští tupými nárazy o skály a jak úplně na dně mizí v tajuplných hlubinách ledovce.

Nespěchají. Jsou sice unavení, ale slunce je ještě vysoko a Matterhorn v těsné blízkosti. Jeho skalní útvary odsud působí členitěji než z Avouilu. A vrchol je nad nimi! Jean-Antoine je přesvědčen, že jej jednoho dne dosáhne.

„Zvláštní,“ říká jeden z nich, „z této neobvyklé perspektivy působí Matterhorn vlídněji než z údolí.“ Hora jim sice nepatří – nebo možná ano, vždyť ji nemůže nikdo odnést –, avšak Jean-Antoine ji v tento den prohlašuje za svůj cíl.

Ostatní dva již dále nemyslí na její zdolání, nýbrž pokračují ve výstupu z čisté zvědavosti. Bez dalších nesnází dosahují Tête du Lion, odkud se jim poprvé otvírá pohled na širokou propast, která je dělí od samotného Matterhornu. Na druhé straně se tyčí – zatím v nedosažitelné vzdálenosti – strmé skály až k nebi.

Když sestupují podél jižního úbočí Tête du Lion do údolí, objevují v terénu řadu skalních pásů, přes které by se mohli dostat k úpatí Matterhornu mnohem jednodušeji než po výstupové trase.

3

Od tohoto dne se Jean-Antoine Carrel ve Valtournenche stal pověstným. Blázen, kdo chce vystoupit na „Beccu“, říkají lidé, ale „kohoutovi“ se to podobá, neboť v údolí je Matterhorn znám jako „hora ďábla“. Jeho úbočí jsou branou do pekel, na jeho dvou vrcholech mohou přebývat pouze duchové.

„Každopádně nejsou určeny pro lidi,“ říká farář.

Jean-Antoine Carrel mlčí. Ví, že jeho Matterhorn je zdolatelný.

Jeho strýc, kanovník z Aosty, který se do Valtournenche dostane jen málokdy, konejší lid, když se dozvídá o Jean-Antoinově výstupu: tento výlet byl jenom nerozvážnou klukovskou hloupostí, která vůbec nestojí za řeč. Uvnitř však i on věří, že je možné Matterhorn zdolat. Obdivuje šikovnost, odvahu a energii svého synovce. A již dlouho jej samotného pronásleduje myšlenka, že je potřeba prozkoumat hory v okolí Aosty. Již za mladých let, když ještě nikdo ani nepomyslel na to, aby studoval Alpy a jejich jevy, postavil na střeše fary svoji první hvězdárnu. Ta se má brzy stát nejvýznamnější meteorologickou stanicí Itálie. Jako student započal se sběrem dat a dodnes shromažďuje data o rostlinách, počasí a ledovcích. Stále však musí bojovat s předsudky svých krajanů, kteří v jeho touze sloužit vědě a zdolávat vrcholy vidí jenom bláznovství. Sice neškodné, ale zbytečné.

Kanovník zná Matterhorn od svého mládí. Když vystoupá dostatečně vysoko, vidí jej vyčnívat nad vrcholy kolem Aosty a rozplývá se: „La gran becca!“ I když není nejvyšším vrcholem Evropy, je bezesporu nejkrásnějším! Již několik desetiletí se zamýšlí nad tím, zda tento vrchol lze zdolat, a také se zabývá otázkou odpovědnosti. Smí se člověk dopustit riskantního činu, který nelze mít zcela pod kontrolou? I když to neslouží žádnému užitku? Nikdo jiný než tento vzdělaný muž nevidí v Matterhornu tolik odpuzujícího a zároveň i hodnotného. Mluví o svém Matterhornu, stále znovu se zabývá nadějí, že by jej jednoho dne mohl sám zdolat. Na vlastní odpovědnost! S touto horou si spojuje myšlenku askeze: není snad každý výstup na hory aktem očisty, není každá horská výprava poutní cestou? Navíc by se jeho domov stal známějším, kvůli cizincům, kteří by díky zdolatelnosti Matterhornu hojněji navštěvovali jeho údolí. Ve spojitosti s vyšší návštěvností očekává i zvýšení životní úrovně a blahobytu. Tato skalní pyramida sice nemá žádnou hospodářskou hodnotu, myslí si, avšak jako symbol je nedocenitelná. Tajně doufá, že prvovýstup přinese jemu i jeho synovci slávu a uznání.

Ví vikář, že Gabriel Maquignaz a malíř Victor Carrel pátrají ještě téhož roku 1857 po jiné přístupové cestě k hoře? Vystupují po východní straně Tête du Lion, málem však přicházejí o život kvůli balvanům, které se na ně sesouvají skalními žleby. Další postup je naprosto nemožný. Hluboce šokováni a mlčky se vracejí k salaším.

4

Weißhorn a Matterhorn – tyto dvě hory chce v roce 1861 zdolat jedenadvacetiletý Edward Whymper. Jako první! Je to teprve jeho druhé léto v Alpách, avšak už nyní mladík sahá po hvězdách. Musejí to být ty nejobtížnější čtyřtisícovky. Je to hloupost, domýšlivost, nebo pýcha mládí, které jej oslňují? Po příjezdu do Breuilu slyší – snad je to jen pověst –, že Weißhorn byl zdolán; o Matterhornu se říká, že jeho zdolání je nemožné, avšak že John Tyndall se o výstup přece jen pokusí. Tento pan profesor je prý v Breuilu, aby svému vítězství nad Weißhornem nasadil korunu prvovýstupem na Matterhorn. Ve Valtournenche je tento profesor ctěným mužem – vůči svým vůdcům je velkorysý a vůči nosičům laskavý. O Whymperovi se naopak brzy šušká, že musí chodit pěšky, protože nemá dostatek peněz na kočár.

Whymper však není chudý, je spíše lakomý. Říká, že s vůdci nemá nejlepší zkušenosti. Nemá na ně valný názor. Jsou pro něj užiteční jen jako nosiči a stopaři, jinak velcí konzumenti masa a pálenky. Jako pomocníky na horách by spíše vzal s sebou několik svých krajanů, než tyhle primitivní sedláky, myslivce, vesničany nebo pasáky, kteří se v Alpách nazývají „vůdci“. V jeho očích tito muži postrádají veškerou ušlechtilost. V jejich tvářích nevidí nic než zlomyslnost, v jejich chování domýšlivost, v jejich požadavcích chamtivost. K tomu závist, xenofobii a zákeřnost. Tedy žádné dobré vlastnosti.

Přesto těsně po svém příjezdu do Breuilu shání nejlepšího průvodce pro výstup na Matterhorn. Jednohlasně mu doporučují jistého Carrela z Valtournenche. Jean-Antoina Carrela.

V temné chalupě v Avouilu – s malými okny, nízkými dveřmi, všechno plné kouře – Whymper nachází muže středního věku. Původem je sedlák, ale zjevně je i vzdělaný. Jeho tvář – vousy, ostrý pohled, výrazný nos – má něco odpuzujícího a zároveň uhrančivého.

„Vy jste Carrel?“ ptá se Whymper rázně.

„Ano, Jean-Antoine.“

„Já jsem Whymper, hledám vůdce pro výstup na Matterhorn.“

„Jste sám?“

„Ne, mám s sebou jednoho Angličana a jednoho švýcarského vůdce.“

„Matterhorn je velmi obtížný.“

„Já vím, proto jsem tu. Potřebuji nejlepšího místního muže.“

„Počkat. Jaké túry jste doteď absolvoval?“

„Je jich mnoho. A Matterhorn jsem studoval, loni, při přechodu z Zermattu do Breuilu.“

Carrel poslouchá. Půjde s ním?

„Kolik?“ ptá se Whymper.

„Dvacet franků za den, nezávisle na tom, jak daleko se dostaneme.“

Whymper souhlasí. Carrel však žádá, aby je doprovodil další muž, jeho přítel. Z bezpečnostních důvodů. Whymper, který chce ušetřit, odmítá.

„Jednoho vůdce už mám.“

„Dva vůdci na dva klienty jsou málo.“

„Ne, to stačí, já lezu samostatně.“

„Trvám na tomto muži,“ říká Carrel.

„Proč?“

„My neseme odpovědnost.“

„Já svůj díl ponesu sám, k čemu potřebujeme tvého muže?“

„Potřebujeme ho!“

„Je cesta tak obtížná?“

„Dlouhá a velmi obtížná – pro cizince možná až příliš… v těch vašich bílých kalhotách,“ dodává Carrel v nářečí, tak aby mu Whymper nerozuměl.

„Proč by měla být příliš obtížná pro nás Angličany?“

„Vy tu horu neznáte.“

„Potřebuji jen jednoho muže, který bude udávat směr.“

„Já jdu jen, pokud s námi půjde jeden z mých mužů.“

„Taková tvrdohlavost!“

„S jedním z našich vůdců, nebo vůbec!“

„K čemu tolik lidí?“

„Pro případ ústupu například.“

„Já sázím na vítězství na vrcholu!“

„I z toho vrcholu se všichni musíme dostat zpět do běžného života.“

„Jistě, ale více lidí znamená více rizika, více úsilí, více času.“

„Ano, jistě.“

„K čemu je tedy tvůj druhý muž? Jsi přeci vůdce?“

„Bez něj je to nemožné.“

„Jak to víš?“

„Matterhorn není Mont Blanc nebo Monte Rosa. A všechny pokusy o výstup ztroskotaly, ať už z Breuilu nebo z Zermattu!“

„No a?“

„Šest marných pokusů!“

„Já to přesto můžu zvládnout!“

„Možná do hrobu,“ varuje jej Carrel.

„Máš tedy strach. Proto potřebujeme druhého vůdce?“

Whymper je ve svém živlu, chce za každou cenu získat Carrela pro svůj plán, chce jej přesvědčit a zároveň ponížit.

„Nejen proto,“ říká Carrel klidně.

„Tak proč tedy?“

„Jak vás mám v případě nouze dostat dolů?!“

„Já sestoupím sám a tak dobře jak tito sedláci lezu v každém případě.“

„Přesto nechci být odpovědný za tento váš husarský kousek.“ Jean-Antoine zůstává neoblomný. Zaklepe rukou na obkládanou stěnu světnice, ozve se mužský hlas a z přítmí vystupuje vysoká postava. Temný muž s vousem, neohrabaný, s dlouhými, svěšenými pažemi. Whymper se lekne, odmítne opovržlivým gestem a jde ke dveřím. Jednání je přerušeno.

5

Edward Whymper vypadá dobře, dokonce i když trucuje. Tašku přehozenou přes pravé rameno, módní klobouček na hlavě, kráčí ve svých světlých kalhotách dlouhým krokem zpět do Breuilu. Po celé cestě má volný výhled na Matterhorn. Co si má počít na tomhle zoufalém místě, přemýšlí, s těmito zaostalými sedláky? Kdyby tu však nebyl Matterhorn, nejzvláštnější hora, kterou zná. Připadá si jako před útěkem z vězení. Okolo jen ledovce, svislé skalní stěny, temné lesy. Nad tím vším se ve své osobité jedinečnosti tyčí poslední velký vrchol Alp, který ještě nebyl zdolán. Zde v údolí však žijí tito zanedbaní sedláci, na kterých je závislý a kteří jej zdržují. Jeho pýchu neživí pouze jeho povýšenost, ale i tahle hora – jeho hora. Whymper ví, že jeho prvovýstup bude stejně jedinečný jako vrchol samotný. Ale odmítnutí Carrela – jaká drzost! V nejhorším případě se o výstup na Matterhorn musí pokusit sám.

„Co umí tito sedláci, umím i já,“ mumlá polohlasem.

Kdo jej potká na úzké pěšině směrem do horské osady, ten ustoupí nebo zmizí v jedné z chalup. Jdou mu snad z cesty? Šaty těchto horalů jsou jednoduché, obnošené, mnohokrát zalátané. Jejich obličeje jsou tak temné jako jejich šaty, jejich výrazy vážné, bez jediného úsměvu. Zdá se, že Whymperovi se všichni vyhýbají. Dokonce jejich nízké domy – temné chalupy v těsné blízkosti vedle sebe – v sobě mají něco odpudivého, přísného. Jako by byly stavěné pro beznaděj, jako by se musely vzájemně chránit před zimou, odolávat společně bouřím a větrům. Zdejší život je tvrdý a lidé jej mlčky trpí. Nekonečný strach a bezmoc. Laviny až do údolí, zvířata hynoucí hlady, domy rozbité pod tíhou sněhu. Léta jsou krátká, po většinu roku tu vládne zima. Horal pak trpělivě sedí ve své světnici u kamen, spí v temných komorách a čeká, čeká, čeká. Nebo se modlí. Aby se slunce vrátilo. Jaro netrvá dlouho, období žní je náročné a na podzim přichází s prvním sněhem na celou vesnici hluboká rezignace. Znovu a znovu.

Whymper nyní mezi chudobnými chatrčemi vidí kostel s věží, jejíž zvony místním znějí stále stejně beznadějně. Oznamují jak narození, tak pohřby, nehody i svatby. Zdá se, že v tomto pustém kraji dokonce i církev šíří jen postrach, neboť obrazy na zdech nevyprávějí o naději či lásce, nýbrž o utrpení a o smrti.

Whymperovi je tento svět cizí, dokonce se za něj stydí. On je umělec. Z Londýna. Přitom zdejší lidi ani nelituje – pohrdá jimi. Také proto se nemůže přenést přes to, že jej Carrel odmítl. Nepotřebuje snad peníze? Nebo si myslí, že Angličané jsou všichni bohatí budižkničemové a namyšlenci?

Má pocit, že je na úplně špatném místě, vzhledem k bídě, ve které zdejší lidé žijí v této velkolepé horské krajině. Mezi nimi a přírodou je jen boj o přežití, žádné pocity povznesenosti, žádná vášeň, nic. Jaký vztah mají ke své hoře? Žádný!

„Ať si klidně zemřou hlady bez mých peněz,“ nadává potichu, když dosáhne prvních domů Breuilu. „Ať třeba navždy zůstanou na dně!“

6

Carrel a jeho lidé si vystačí s tím, co jim země v této nadmořské výšce poskytuje. Neznají žádné vymoženosti. Oddaně jsou začleněni do své společnosti, exotická přání si ani nepřipouštějí. Chudoba, za kterou se zde nemusí nikdo stydět, vytváří přirozenou rovnocennost. Práce, která je pro všechny stejná a které se každý z nich musí účastnit, vytváří spravedlnost. Jsou to všichni samozásobitelé, směňují mezi sebou své plodiny a výrobky, peníze téměř neznají. Jen spořivost prospívá na této lakomé půdě. Jistota rodiny se zakládá na malém kousku půdy, na salaši pod nebesy, která se rozpínají nad členitými liniemi horských hřebenů, nad domovem, kde se člověk narodí i umírá.

Do tohoto chudobného světa se po soumarské cestě dostal Horace-Bénédict de Saussure – onen švýcarský vědec, který dal pomocí peněžní odměny podnět k prvovýstupu na Mont Blanc. Nepřišel jako dobyvatel, ale jako vědec.

A dokonce dvakrát. Pět let po svém výstupu na nejvyšší horu Alp – byl to celkem třetí výstup – se začal věnovat „nejhezčí“ hoře. Obyvatelé Valtournenche nejprve nevěděli, o koho se jedná, a neměli tušení ani o jeho vědeckém duchu.

Později však sedláci a rolníci, myslivci a pašeráci začali doufat, že po tomto velkorysém vědci budou následovat další a že jim cestovní ruch přinese blahobyt. Především ženy a matky, které v této době uchovávaly peníze, staraly se o jídlo, šily šaty, praly prádlo a vychovávaly děti, doufaly v další možnost dodatečného příjmu. V dobách špatné úrody bylo často nemožné překonat zimu ze stávajících zásob.

Zatím však vše zůstává při starém. Chléb, který se dvakrát do roka peče ze žitné mouky, musí vystačit až do konce zimy – chléb, který každá rodina peče jako v posvátném aktu, který někdy trvá několik dní a nocí. Chléb, který musí vystačit po dobu šesti měsíců a starcům se drobí do mléka, aby změkl. Jen v obzvlášť příznivé zimní dny muži vystupují z údolí vzhůru na svahy, aby svezli dřevo, které nakupili během léta, a seno uložené v senících na saních do údolí. Mezi tímto periodickým putováním jen čekají.

V půli června velká část zdejších obyvatel táhne vzhůru na horské pastviny. Buď s vlastním dobytkem, nebo jako salašníci a pastýři na společné salaše. Lidé i dobytek postupně stoupají výše a výše, z jedné pastviny na další. Když je jedna plocha spasená, jde se dále, až k těm úplně nejvyšším pastvinám. Až tam, kde sotva roste tráva a svahy jsou pro dobytek příliš strmé a tím také příliš nebezpečné. Až k moréně na úpatí Matterhornu. Většinou jsou na salaších i ty nejmladší děti, které v tomto prostředí buď zesílí, nebo onemocní tak, že nepřežijí. Na svatého Michala všichni zase sestoupí zpět do úžiny údolí.

Odteď lidé opět sedí ve světnici, okna jsou ucpaná slámou, zdrojem světla je pouze olejová lampa a vyprávějí se příběhy. Otcové je vyprávějí tak, jak je slyšeli od svých otců a předků – staleté ústní podání mýtů, o nichž nikdo neví, jak vznikly. Vypráví se o tradicích, které obyvatelé dodržují a které jsou mnohdy propleteny s pohanskými a křesťanskými obyčeji. Vypráví se o neklidných duších z očistce, které v podobě malých plamínků po nocích bloudí po horských svazích; o trpaslících, kteří za svitu zimního měsíce vylézají ze svých jeskyní, kde mají schované své poklady; o zlatě a drahokamech, kvůli kterým se skály na vrcholu „Gran Becca“ blyští v posledních slunečních paprscích. Chudé obyvatele hor odjakživa podněcovala myšlenka, že v hoře se skrývá bohatství. Nejeden pastýř přinesl z těch největších výšek jako důkaz křišťálové drúzy. Třpytivé kameny tu přece byly již před horolezci. Na určitých tajných a skrytých místech v Alpách lze spatřit staleté stopy po kutání. Avšak nahoře, úplně nahoře, kde „Becca“ ční do vesmíru, tam často vznikají bouřky a temná mračna, která stoupají vzhůru jako kouř z pekel. Horalé již viděli stoupat z mlhy nejednu zvláštní postavu a mnozí z nich si jsou jistí, že tam nahoře může bydlet jen ďábel sám. Je to ďábel, kdo hází balvany do údolí, kdo sesílá hřmící laviny nebo blesky z nebe. Místní obyvatelé tedy odjakživa tuší, že vrcholová oblast Matterhornu je Satanova říše.

V nejvýše položené salaši na úpatí „Beccy“, která je pojmenovaná po bohu větru Eurus, si salašníci vyprávějí příběh o svatém Theodorovi. Tento biskup ze Sionu v kantonu Wallis přišel ve čtvrtém století našeho letopočtu z druhé strany hory do Valtournenche. Přišel přes sedlo, které od té doby nese jeho jméno. Nepřišel, aby konal zázraky, ale aby navštívil poustevníky Evantia a Juvenala. V té době však bylo v Breuilu uštknuto malé dítě jedovatým hadem a nikdo mu neuměl pomoci. Biskup, který v té době ještě ani nebyl svatým, potichu odříkal modlitbu a dítě se rázem uzdravilo.

Později přes toto sedlo neustále přicházeli lidé z Wallisu, z úrodného údolí na severu. Byli to obchodníci, lidé, kteří přišli směnit dobytek nebo navštívit příbuzné. I několik věřících přicházelo jako poutníci do Aosty. Průsmyk, který byl nazýván i Col du Mont Cervin nebo Mont Cervin, byl významnější než Matterhorn samotný. Hora sloužila pouze jako orientační bod. Název Mont Cervin se původně vztahoval – jako ostatně i názvy Matterberg nebo Mattenberg – na průsmyk Theoduljoch, nebo spíše na celou oblast jižně od Matterhornu. Než byla hora pojmenována dnešním názvem, měla pro ni každá obec jiné, „vlastní“ jméno, vždy podle podoby, v které se odpovídajícímu údolí jevila. Legenda vypráví, že poutníci opakovaně putovali v procesí z Valtournenche do Švýcarska. Z Breuilu přes průsmyk ke kapli u jezera Schwarzsee a dále do Sionu. Víra byla mnohem silnější než zvědavost a hora byla pro zdejší obyvatele tabu.

Mezi lety 1746 a 1861 vzešlo z rodiny Gorretových šest kněží. Amé Gorret, který se účastnil prvního pokusu výstupu na Matterhorn, byl již jako malé dítě veden svými rodiči k povolání duchovního. Dali svého syna do opatrování vikáře a pod jeho dozorem směl Amé na faře přísného arcikněze Aosty pokračovat ve svém studiu. Sem tam směl také lézt na hory. Nejen proto, že byl v Aostě vychován k horskému duchovnímu, ale především proto, že hory zde byly považovány za důkaz Boha.

I přes francouzské osvícenství zůstal v údolí Aosty naživu konzervativní duch. Pro obyvatele údolí Aosty bylo důležité, aby si udrželi jazyk svých otců, jejich tradice a jejich církevní svátky. Přitom zůstali italskými patrioty. Jejich hrdost se podobá hrdosti ostrovních národů – žárlivě dbají na to, aby uchovali jedinečnost svého bytí. V údolí jižně od Matterhornu v této době neexistovali ani horští vůdci, ani hostinec. Dům, ve kterém cestující nacházejí nocleh, je fara, zvaná „Cure“. Možná proto, že farář Valtournenche je v úzkém spojení s duchovenstvem údolí Aosty.

Obzor místních obyvatel se rozšiřuje až ve chvíli, kdy do údolí přicházejí cizinci – Švýcaři, Francouzi a nejčastěji Angličané, lidé devatenáctého století, kteří patří k těm nejpokrokovějším a nejbohatším celé urbánní společnosti. Přicházejí z vzkvétajících průmyslových měst do skromných poměrů obyvatel Alp – mezi lidi, kteří žijí ve středověkých poměrech skromných potřeb a prostoty. Je to šok pro obě strany! Turisté přicházejí z přísného řádu svého severského domova do pohoří, kde nejsou ani silnice, ani žádná jisticí opatření. Ani stopa po hygieně nebo čistotě. Edward Whymper, který se 28. srpna 1860 poprvé vydal na cestu z Biony ve Valpellinu do Breuilu, jen kroutil hlavou nad takovou zaostalostí. Nemohl se s tím smířit a nazýval obyvatele „crétins“, jejich údolí považoval za nehoráznost. Přesto se tu o rok později zase objevil.

7

„Taková nafoukanost, tolik arogance,“ zlobí se Jean-Antoine Carrel, když mu Favre, hostinský hotelu Monte Rosa, ukazuje zápis v knize hostů: Edward Whymper en route for the Matterhorn, je tam psáno v anglickém jazyce. Hostinec – právě čerstvě otevřený – poskytuje skromné ubytování. Whymperův jasný a dobře čitelný rukopis je datován na 27. srpna 1861.

„Třeba je na Matterhorn pouze příliš mladý,“ hájí Favre svého hosta.

„Příliš mladý, příliš namyšlený… je to hejsek, dandy, žádný horolezec.“

„Je Matterhornem posedlý.“

„Přitom tu horu ani nezná.“

„Přesto se chce odvážit k výstupu.“

„A já jej mám dostat zase dolů, pokud se něco nepovede.“

„Na to nedojde.“

„Přesto je záchrana tam nahoře nemožná.“

„Jestlipak vůbec najde místo nástupu?“ přemýšlí Favre.

„Jistě.“

„Jen ty, Jean-Antoine, víš, kudy vede cesta k vrcholu.“

„Ti pověrčiví salašníci tam nahoře se sice hory bojí jak čert kříže, ale jistě mu místo nástupu ukážou.“

„Proč by měli?“

„Protože je navnadí, buď penězi, nebo jejich patriotickou hrdostí.“

„Myslíš proto, že mají naši horu za nejvyšší vrchol Alp, nebo dokonce celého světa?“

„Naši horalé nevědí nic. Nic o hoře, nic o světě,“ odpovídá Carrel.

„Tento Whymper však dobře ví, že tam nahoře nenajde svět ležící v troskách, žádné čarodějnice ani duchy.“

„Ale nikdo z města se nikdy tak vysoko nedostane, pokud my nepřipravíme cestu. Bouře, padající kamení, ztráta orientace. Led a sníh. Tam jsou svislé stěny, desetkrát tak vysoké jako naše kostelní věž.“

„Znepokojuje to i tebe?“

„Znepokojuje to všechny.“

„Tento Whymper tam přesto chce vylézt.“

„Vypadá to tak, že se nebojí.“

„Jean-Antoine, nemluvil jsi o jakémsi neviditelném plotu, který žádný cizinec nesmí překročit?“

„Zřejmě to pro něj není žádnou překážkou.“

„A za tímto plotem začíná chaos?“

„Ano. A absolutní odpovědnost.“

Večer vypráví Favre svému hostu o tomto rozhovoru: „Carrel postavil plot kolem Matterhornu.“

„Jak vysoký?“

„Nevím.“

„Pro koho?“

„Pro cizince.“

„Dále se tedy nemá chodit?“ ptá se Whymper.

„Ne bez jeho požehnání.“

„To je směšné.“

„Tak to kážou i duchovní.“

Whymper se nad tolika nesmysly musí smát.

Následující ráno místní obyvatelé ukazují na věže a stěny, které lze spatřit vysoko nahoře. Volným okem!

„Není to domov bohů, ale ďábla!“ říkají.

„Samé předsudky,“ odpovídá Whymper.

Jako by sedláci nerozuměli jeho francouzštině, zírají na něj s otevřenými ústy. Crétins, pomyslí si Angličan.

„Cinglé“, tedy „blázen“, šeptají si sedláci mezi sebou. Sám ďábel mu hodí skály do cesty! Již dvakrát, povídá se, se bratři Parkerové odvážili k výstupu z Zermattu a dvakrát ztroskotali. Nikoho to neudivuje.

Ta strana hory, která je vidět z Breuilu, se skládá ze skalních věží, je prostoupená trhlinami, protkaná strmými skalními stěnami, které jsou většinou pokryty skvrnami sněhu. Hřebeny jsou roztrhané mrazem, rokle jsou vymyté tajícím sněhem, vrchol připomíná hlavu orla při pohledu zezadu. „Becca“ – zobák, je viditelný pouze z druhé strany. Hora neustále vydává zvuky: padající kamení, vítr hučící okolo hřebenů, laviny, vodopády. Jako by tato skalní formace byla živá. Ano, tahle strašidelná hora se neustále mění.

Jeden však umí číst její znamení: Jean-Antoine Carrel. Sice o tom nemluví, ale našel výstupovou cestu. Ze své strany hory, ve skalním labyrintu, který se nad Breuilem tyčí jako sfinga. Neztroskotali snad Angličané na druhé straně hory, hned na jejím úpatí?

Ze severovýchodní strany, tedy z Zermattu, vypadá hora úzce. Tam to někdy vypadá, jako by se Matterhorn vznášel nad horami, jeho hřebeny a stěny působí ještě strměji a nesmírně vysoce. Člověk musí položit hlavu do týla, aby spatřil vrchol. Kdo však vystupuje z Valtournenche do Breuilu, zvyká si pomalu na přítomnost hory, která je uložená v širokém vysokohorském údolí. Odsud, tedy z jihozápadu, stojí Matterhorn na široké základně, neposunutelný, postavený z několika klínovitých pyramid nad sebou.

Z této žabí perspektivy se zdá, jako by hora byla opravdu pokořitelná.

Whymper ví o výstupových pokusech z Breuilu. Nerozumí však tomu, proč by tato rozeklaná trasa měla být snadnější cestou k vrcholu. A jen proto se dostal podruhé do Valtournenche, protože vůdci v Zermattu odmítli nastoupit na horu z jejich strany. Tajně mu šeptají o myslivcích, kteří čas od času v proměnlivých skupinách vystupují vzhůru. Jak vysoko již vystoupali? Až k bodu, jehož výšku Whymper z údolí vypočítá na tři tisíce osm set padesát metrů nad mořem. Další informace však z pastýřů nemůže dostat. Jen, že i profesor Tyndall ztroskotal. Není to škodolibost, co Whympera hřeje, je to zadostiučinění, že žije ve správném čase.

Whymper ví, že prvním Angličanem, který viděl Matterhorn z Breuilu očima dobyvatele, je Vaughan Hawkins. 1859! Jeho vůdce Johann Joseph Bennen nabyl přesvědčení, že jihozápadní hřeben by mohl vést k vrcholu. O rok později si Bennen najal onoho Jean-Jacquese Carrela jako nosiče, který byl přítomen při prvním pokusu o výstup. Tento starší z Carrelů tedy vyrazil společně s Hawkinsem, profesorem Tyndallem a vůdcem Bennenem. Chtěli dosáhnout alespoň propasti mezi malým a velkým vrcholem. Již v srpnu 1860 vylezli přes známou cestu na Col du Lion. Na jihozápadním hřebeni samotného Matterhornu sice vystoupali nad první strmý úsek, brzy však byli v koncích. Tyndall naléhal, aby pokračovali vzhůru, Hawkins to však vzdal a Carrel zůstal s ním. Někdo musel dát pozor na cizince. Když však ani Tyndall a Bennen nebyli schopni postoupit dál, i oni se otočili. Čas kvapil a museli sestoupit, než se setmělo. Jestlipak se při dřívějších pokusech dostal někdo ještě výše? Jean-Jacques Carrel mladému Angličanovi nedá žádnou odpověď.

Pro Whympera je nejvyšší čas vylézt na svou horu, pokud nechce přijít pozdě. Doslechne se, že profesor Tyndall zde opět byl, ale že nic nepodnikl. Whymper tedy chce – tak zní jeho plán – přenocovat co nejvýše nahoře, aby v druhý den výstupu dosáhl vrcholu. Poté, co mu Carrel odmítl spolupráci, zkouší sehnat jiného vůdce, avšak marně. Matthias zum Taugwald a jiní vůdci z Wallisu, kteří jsou v údolí, nechtějí o Matterhornu nic slyšet. Jen jednoho Whymper ještě neoslovil: Petera Taugwaldera, silného horského vůdce z Zermattu, muže ve svých nejlepších letech.

„Dvě stě franků za den, nezávisle na tom, zda budeme úspěšní nebo ne,“ zní Taugwalderův požadavek.

„Tolik!“ Whymper je v šoku. Není to z odporu vůči němu, pomyslí si, ale ze strachu před Matterhornem, že žádají tak vysokou, téměř nesplnitelnou vůdcovskou odměnu.

„Za každý pokus?“ ujišťuje se Whymper.

„Stejnou sumu.“

„To je desetinásobek toho, co žádal Carrel.“

„Ale Carrel vás přece odmítl?“

„Ne kvůli penězům.“

Whymperův rozpočet je omezený. Ano, Carrel by se býval spokojil s desetinou Taugwalderovy výplaty, nechtěl však nést odpovědnost sám.

„Vůdci, kteří si chtějí jen vydělat hodně peněz, stejně při první příležitosti otočí,“ utěšuje se Whymper a ukončí vyjednávání. Je si však teď jistý – jediný muž, který ví, kudy a jakým způsobem lze horu pokořit, je Jean-Antoine Carrel.

8

Následující den vystupují Whymper a jeho vůdce z Chamonix směrem vzhůru. Přespí v nejvýše položeném kravském chlévě, kde se pastýři snaží Angličanovi pobyt co nejvíce zpříjemnit. Všichni – jak cizinec, tak i sedláci – sedí kolem velkého měděného kotle nad ohněm, když z venku – je zrovna noc – přicházejí Jean-Antoine a Jean-Jacques Carrel.

Aha, pomyslí si Whymper, Jean-Antoine Carrel lituje, že moji nabídku nepřijal.

„Ovšem že ne,“ říká Carrel, jako by znal myšlenky Angličana. „Mýlíte se.“

„Co je tedy důvodem, že sem přicházíte?“

„Protože zítra sami vystupujeme nahoru.“

„Je to tedy možné, jít jen ve dvou.“

„Pro nás ano.“

„Chcete říct, že pro nás Angličany ne.“

„Přesně,“ odpovídá Carrel.

„To znamená, že nemáte důvěru v moje schopnosti,“ opáčí Whymper.

„My jen víme, jak vysoká a nebezpečná tato hora je.“ Whymper potají obdivuje Carrela pro jeho výroky, pro jeho chytrost a hlavně pro jeho hrdost. Má nutkání ty dva najmout, i přes rozpačitou situaci. Ví nyní, že druhým mužem je Jean-Jacques Carrel, který provázel již Vaughana Hawkinse a je příbuzný s Jeanem-Antoinem Carrelem. Není to žádný jednoduchý horal, to Whymper již ví. Jean-Antoine Carrel byl vojákem – členem elitní jednotky „Bersagliere“, tedy bojovníkem s vysokými hodnostmi. A je jediný, kdo stejně jako on sám věří v dobyvatelnost Matterhornu. Jedinečný muž, nejlepší horolezec své doby, jediný, kdo se nikdy nevzdává; navíc je přesvědčen, že jeho vysokou horu lze dobýt, a to ze strany jeho domovského údolí, píše Whymper do svého cestovního deníku.

Ještě před úsvitem vstanou oba Carrelové ze sena, popijí trochu mléka a rozloučí se se salašníkem. Tiše zmizí v tmavé noci. Whymper je následuje později. Vyráží až kolem sedmé hodiny ráno. Za svým francouzským vůdcem klidně kráčí přes svahy k ledovci Glacier du Lion a dále vzhůru podél jeho pravého okraje. Stoupají po starém, tvrdém sněhu. Přes skalní stupně, zvané „velké schody“, které Carrel již před léty vyzkoumal jako nejlepší cestu k hoře, dosahují Colu du Lion, kde je naplánován nocleh.

Z propasti Tiefenmatten stoupá hustá mlha. Stoupá stále výše, vypadá, jako by byla k hoře přilepená, a brzy zanechá jen několik málo volných mezer. Nahoře je vidět svislá divočina, dole mezi skalami a ledem leží dno ledovce. Jinak není vidět nic. Vypadá to, jako by svět bublal v obrovském kotli, který se nachází pod nimi. Vše vypadá pochmurně, tajemně a zároveň nebezpečně. Whymper si to nechce přiznat, ale pohled na tuto mlhavou propast nahání strach i jemu. Kámen, který shodí směrem k ledovci Tiefenmatten, slyší dopadnout až po dvanácti vteřinách. Začínají jej trápit představy zlých mocí, kterým je vydán napospas. Vysoko nad Colem jako by se z mlhy najednou vynořily masky. Zamrazí ho, i protože prázdnota pod jeho nohama vyvolává pocit pádu. Zároveň se za svůj strach stydí. Opravdu se mu na sedle nemůže nic stát? Nehrozí zde nebezpečí úplně všude? Padající kamení z mlhy – z Tête du Lion, z Matterhornu? Kde jsou převislé skály, které by jeho bivaku poskytly ochranu?

Whymper se vyhřívá na slunci, které čas od času vylézá z mlhy, a poslouchá oba Carrely, které slyší vysoko nad sebou. Nejsou však vidět. Jsou někde na hřebeni, nebo už na cestě k vrcholu? V poledne sestupují Whymper a jeho vůdce k chlévu, balí svůj stan a ostatní vybavení a vystupují zpět nahoru ke Colu. I přes svá těžká zavazadla dosahují svého tábořiště před šestou hodinou večer.

Whymperův stan, ušitý z lehkého plátna, lze otevřít jako knihu – směrem dolů je otevřený, jeden trojúhelník je uzavřený, přední strana slouží jako vchod a je vybavena klapkami. Stan je podpořen čtyřmi alpskými holemi, lněné stěny jsou prodloužené tak, že je lze dole přeložit a zatížit kameny, a tak tento stan stojí jako sám od sebe. Početné šňůry, které lze přivázat ke kamenům, a jeden provaz, který probíhá pod střechou a přes kruhy přišroubované na hroty alpských holí, drží stan pevně i při silném větru.

Již pod první vichřicí se však stan zbortí. Zřejmě přece jen není dělaný pro horské podmínky. Když alpské hole povolí, plachty se zbortí. Ale Whymper se ještě nevzdává, musejí se obejít i beze stanu. Sedají si na svoje vybavení – vítr nesmí nic odnést! Čekají. Když se stmívá, zabalí se do stanového plátna a snaží se co nejvíce zahřát. Když bouře ustupuje, nastává vznešené ticho a po Carrelech není ani stopa. Obrátili se snad? Nebo jsou již z doslechu? Zdá se, že i všechny ostatní bytosti zmizely. Nepadají žádné kameny, není cítit žádný vítr, sníh zmrznul. Je třeskutá zima, voda v lahvi zmrzla na led. Nemohou spát. Čekají. Ta žízeň! Kolem půlnoci najednou slyší strašlivý rachot. „Padá kamení!“ Kolem nich létají balvany. Jako střely! Slyší třeskot a tříštící se balvany, které skáčou kolem nich, ze skály na skálu. Je to jako konec světa. Nevidí nic, jen slyší obrovský rachot. Pak zase ticho jak v hrobě. Pach síry. Whymperovo srdce buší. Kdo je přírodě vydán bezbranně napospas, tak jako Whymper nyní, ten má nepochybně strach.

Začíná jasný den. Vzduch směrem na jih se chvěje. Ještě ve stínu začínají Whymper a jeho vůdce s výstupem po jihozápadním hřebeni. Každý hmat musí být přesný, každý krok je teď opravdové lezení. S každým metrem, který vystupují vzhůru, se propast pod nimi stává hlubší a hlubší, kolem nich je široký oceán z hor, ovládaný třemi velikány – Grivolou, Gran Paradisem a Dent d’Hérens. Všechny tři jsou vidět v jednom záběru! Jsou vidět dokonce obrysy Monvisa, přestože je sto padesát kilometrů vzdálený. S dopadajícími slunečními paprsky, které mění svůj úhel, se mění i tvary těchto hor. Jemné linie, které naznačují skryté trhliny, se pomalu rozpouštějí; závěje navátého sněhu na ledovci se krátce zablyští; lemy temných skal se najednou vynořují. Nad tím vším se rozpíná dálka jasných nebes.

Po hodině vidí muži nad sebou první klíčové místo – „komín“. Nejprve přes sutiska, pak přes světlý skalní pás, který zdolávají v cikcaku, a přes členitou skálu dosahují prvního svislého stupně, nazývaného „Cheminée“. Je to hladký, rovný zářez mezi dvěma skalami, které se setkávají v tupém úhlu. Vůdce zkoumá možnosti jejich dalšího postupu. Nohy rozepřené, prsty vpáčené do trhliny mezi skalními plochami – tak se zdá další postup proveditelný. Protože vůdce se svým vysokým tělem nemá úspěch, zkouší to Whymper. Zvládne lezeckou část, není však nakonec schopen vytáhnout svého příliš neohrabaného a těžkého společníka. Whymper nyní stojí na plošině, nad sebou vidí šedou skálu protkanou hnědými proužky. Terén je směrem doprava přes několik stupňů dobře zvladatelný, cesta je přehledná. Kdyby mu jen stačil jeho vůdce!

„Vpřed,“ volá a myslí si: takový zbabělec!

„Raději ne.“

„Pojď, vytáhnu tě,“ prosí Whymper.

„K čemu?“

„Protože se chci dostat výš.“

„Já ne, je to beznadějné.“

„Srabe,“ volá Angličan teď nahlas.

„Vy nemáte strach?“

„Ne!“

„Chvástale!“ opáčí vůdce.

„Srabe,“ opakuje Whymper.

„Tak pokračujte sám, když se nebojíte.“

„To taky udělám. Můžeš jít, táhni!“

„Dobře, sestoupím tedy sám.“

„Ano, jdi si do Breuilu,“ volá Whymper, „řekni jim, že jsi nechal svého pána samotného nahoře.“

„No a?“

„Lidi tě nepochopí.“

Whymper dobře ví, že pocit odpovědnosti je zde spojován se zásadou pomáhat cizincům. Až do konce.

Když vůdce však opravdu začíná sestupovat, Whymper to vzdává. Poprosí svého průvodce, aby se vrátil a počkal na něj. O mnoho dál se Whymper ještě nechce odvážit. Přitom den teprve začal: žádný vítr, žádné tělesné potíže, žádná překážka v dohledu. Zdá se, že brána k nebi je otevřená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pád nebes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.