Charlotte Roche

Holka pro všechno

Charlotte Roche, Mädchen für alles

© 2015 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Pavel Sojka, 2016

ISBN 978-80-7252-649-9

VEŠKERÉ SVÉ ZNALOSTI O LIDECH, o násilí a o tom, jak se dá druhému opravdu ublížit, čerpám ze seriálů. Často jich stihnu sledovat i pět šest současně. Člověk musí pořád nosit v hlavě, jak to minule skončilo a co všechno se tam zatím přihodilo. Nejradši mám seriály, na které se nemusím dívat s manželem. To si pak můžu sama vybrat, kdy se budu dívat dál a jestli za jeden večer zvládnu šest nebo třeba sedm dílů. Co jsem vlastně vůbec dělala před tím, než se v Německu začaly americké seriály vysílat legálně? Nevím. Musel to ale být hrozně nudný život. Seriálové postavy jsou jako moji příbuzní, jsme spolu takříkajíc spřízněni volbou. Vlastně je mám mnohem radši než svoje skutečné příbuzné. Poskytuju jim tolik času a pozornosti, že mi pro živé lidi už mnoho sil nezbývá.

1. kapitola

Už se zase hrnou k mojí lednici! Jsou jako smečka hladových vlků. Nebo se říká spíš stádo vlků? Co na tom sejde. Rozlezli se po celém domě. Někteří sedí dokonce na naší posteli a o něčem krafou. Hlavně aby zůstalo jenom při tom. A sakra! V kuchyni se koná něco, co vypadá jako party vestoje, při které všichni sedí. Abych byla přesná, sedí na lince. Jedna sukně se málem trefila do mísy se sýrem.

Rozhlížím se kolem. Ať se dívám, jak se dívám, nevidím nic jiného než šeredné mladé lidi a hrbaté příbuzné svého manžela. Nestačilo by už tohle jako důvod k rozvodu? Myslím to, že manžel dovolil svému bratrovi, svému o mnoho let mladšímu bratrovi, aby v našem domě uspořádal svatbu. Bratr je opravdu o dost mladší, zřejmě se rodičům stala menší nehoda. Jakpak se tomu říká? Vejškrabek? Dojížďák? Je o tolik roků mladší než můj manžel, že jejich vztah spíš připomíná otce a syna. Arne, tak se bratr jmenuje, pořád navrhuje nějaké hlouposti a Jörg mu dost často vyhoví. Tentokrát se to ale moc nepovedlo, jako ostatně už mnohokrát. Manžel se mě zeptal, jestli by jeho bráška nemohl mít svatbu u nás. Řekla jsem, že nemohl, načež se mi manžel přiznal, že tentokrát nedodržel obvyklý postup a bráškovi to slíbil dřív, než se mě zeptal. Moje odmítnutí ho prý dostalo do pěkné šlamastyky.

Já si o tom myslím svoje. Do šlamastyky se nedostal kvůli mému odmítnutí, ale kvůli tomu, že něco slíbil dřív, než měl. Teď už je to ale koneckonců jedno. Arne u nás slaví svatbu (mimochodem, dosti předčasnou, řekla bych) a na můj názor se nikdo neptá. Ale copak se tohle dělá? Neměl by radši nejdřív pořádně pracovat, pak si koupit dům a tam si tu svatbu uspořádat? A že by si třeba mohl objednat stůl v hotelu nebo v hospodě, to ho taky nenapadlo?

Když ale budu běhat po domě a házet kolem sebe kyselé obličeje, což bych docela ráda, budou si všichni myslet, že jsem frustrovaná hospodyně. Místo toho se tedy usmívám a snažím se, aby můj úsměv vypadal co nejpřirozeněji.

Okamžik, hned to zkontroluju. U schodů v předsíni visí malé zrcadlo s ozdobnými plechovými racky, nebo co to je. Když jsme tenhle dům zařizovali, přetékala jsem hormony a samou touhou vybudovat hnízdo, aspoň mi to všichni říkali. Asi měli pravdu, natahala jsem sem spoustu kýčů a sama jsem byla taky trochu kýčovitá, ale když se mi pak narodila dcera, zničehonic to přestalo.

Zpomaluju krok a nasazuju nejpřirozenější úsměv, jakého jsem schopna. Na zlomek sekundy pohlédnu do zrcadla a hned vidím, že můj úsměv není přirozený ani trochu. Zatracená práce! Překrývat své pravé pocity mi vážně moc nejde. Vypadám spíš zoufale než uvolněně, šťastně a bezstarostně.

Musím s tím něco udělat, nechci, aby všichni ti přiblblí kamarádi mého švagra, co vypadá, jako když neumí do pěti počítat, poznali, jak mi je. Jdu radši do kuchyně, abych vyndala z lednice melouny. I tohle byl ostatně nápad mého malého, po uši zamilovaného švagříčka Arneho. Nejspíš to pochytil od Jamieho Olivera. Ještě ke všemu vyslovuje jeho jméno pokaždé francouzsky. Už před několika dny si v lékárně koupil stříkačky a tlustou kanylu a napumpoval do melounů vodku. Prostě se párkrát natáhne vodka do stříkačky a vypustí se do melounu. Meloun se pak musí pravidelně obracet, jinak by se vodka vlivem zemské přitažlivosti usadila jenom vespod. Ve vodním melounu je pro vodku očividně dost místa, protože několik dní před svatbou k nám Arne pravidelně chodil a pokaždé se tam ještě něco vešlo. Určitě tam nalil aspoň dvacet třicet panáků. Až to ti lidi snědí, máme se na co těšit.

Vezmu sklenici, hodím do ní dvě kostky ledu a zaliju je čistou vodkou. Všichni jsou ponořeni do důležitých rozhovorů, takže si můžu dopřát pořádný doušek. Pak postavím sklenici nahoru na kuchyňskou skříň.

Nemůžu tu tekutinu ani polknout, zdá se mi, že chutná hrozně chemicky, ale pro dosažení účinku se přemůžu. Když už tu musím být přítomna tělesně, nikdo mě nedonutí, abych tu byla i duševně.

Ve své vlastní kuchyni položím na linku obří prkénko na maso, připravím si sekáček, vytáhnu z lednice meloun, rozmáchnu se a vší silou uhodím. Trefit střed melounu, jak jsem měla v úmyslu, se mi bohužel nepodařilo. Všichni se rázem přestanou bavit – jak by taky ne, byla to pěkná rána – a civí na mě. Nakrájím tedy špatně rozpůlený meloun na jednohubky a zeptám se jakoby nic: „Je libo meloun s vodkou?“ Slovo libo se říká jenom tehdy, když je člověk opravdu na dně. No tak jo, Kristy, ukaž všem, jaká jsi servírka!

Vezmu velký, krásný, mexicky vyhlížející talíř, neumytýma rukama na něj naskládám kusy melounu a pak už jen chodím mezi hosty, usmívám se a každému nabídnu. Když procházím kolem svého muže, neujde mi, že se tváří trochu vyděšeně. Aby taky ne! Svůj dílek melounu si ale vezme. Většině lidí po pravdě řeknu: „Pozor, té vodky je v tom hodně.“ Výjimku udělám pouze u dvou žen ve vysokém stupni těhotenství, které stojí ve dveřích a téměř zcela je zaplňují. Beze slova jim nabídnu, každá si vezme jeden kousek, široce se na ně usměju a s podnosem na jedné dlani pokračuju dál. Ušima ale zůstávám u nich. Navážou svůj rozhovor přesně v místě, kde jsem je přerušila, a jedna řekne druhé: „Až to bude potřeba, najdeme si někoho na hlídání.“

Najdou si někoho na hlídání. No, to je nápad! Jak to, že jsem na to nepřišla sama? Nejspíš si pořád myslím, že některé dobré věci nejsou pro mě, třeba abych si našla někoho, kdo by mi trochu pomohl. Ale s tím je teď konec. Najdu si někoho na hlídání a basta!

Dřív jsem měla práci, kterou mi všichni záviděli, ale ten tlak a stres jsem nevydržela. Tak jsem si vymyslela, že když budu mít dítě, nebudu muset pracovat. Ale abych byla upřímná, mít dítě znamená tolik námahy a stresu, že se to s mojí předchozí prací nedá srovnat. To jsem teda šlápla vedle. Vlastně to dělám celý život.

Ale no tak, Kristy, mluvím sama k sobě, jsi prostě jenom naštvaná, že ve tvém domě proti tvé vůli oslavují lidé, které nemůžeš vystát. Ale buď k sobě upřímná, máš těsně před menstruací. Břicho se ti nafukuje, připadáš si o deset kilo těžší, tak si to prostě přiznej. Příčinou tvé agresivity není Jörgův bratr, ale tvoje děloha.

Meloun je snědený. Jsem docela ráda, je to vítané rozptýlení. Aspoň můžu jít do lednice a vzít další. Znovu se rozhlédnu, jestli se na mě někdo nedívá, postavím se na špičky a sundám z kuchyňské skříně svou sklenici. Pořádně si přihnu a zase to nemůžu polknout. Chutná to odporně, ale účinkuje to skvěle. No tak, Kristy, nepárej se s tím a pusť to dolů!

Během celé svatební oslavy nedělám skoro nic jiného, než že chodím mezi hosty a nabízím jim nakrájené kousky melounu otrávené alkoholem. Musím se hlídat, abych mluvila rozumně a kráčela rovně. Nechci nikomu dopřát tu radost, aby poznal, že jsem líznutá.

Teď stojím v obývacím pokoji a prohlížím si nevěstu. Co se módy týče, měla si nechat poradit. Korzetové šaty ze saténu. Kdyby byla členkou gotického hnutí, neřekla bych ani slovo, ale pokud vím, tak není. K tomu conversky a brýle. Tyhle brýle jsou myslím právě v kurzu, spíš menší, hranaté, s křiklavými, třešňově červenými umělohmotnými obroučkami. Moc hezké zrovna nejsou. To si nemohla aspoň kvůli svatebním fotkám nasadit kontaktní čočky? Asi to nevydržím a zeptám se jí. Ne, Kristy, to neuděláš, zbláznila ses? Copak k ní můžeš jen tak přijít a kritizovat její zevnějšek, notabene když se na tvůj názor nikdo neptal? Dopadlo by to špatně a za hysterku bys byla nakonec ty. To všechno ta perioda, to ona s tebou tak cvičí. Ještě by ses musela všem omlouvat, radši si to ušetři. Neubližuj si, už jsi to udělala mnohokrát, bohužel. Proč tak často stojím sama sobě v cestě…

Cítím, jak mě nohy nesou směrem k terase, jak podávám nevěstě meloun a říkám: „Kousek melounu pro našeho malého, šťastného brejlovečka?“ Bože, ty jsi ale kráva, Kristy! Nevěsta se na mě mile usměje, vezme si meloun, přičichne k němu, ví totiž, že její muž měl s těmi melouny něco za lubem, znovu se usměje a s chutí se do melounu zakousne. Hrůza. Tihle mladí, šťastní, zamilovaní lidé by se snad měli střílet. Člověk je urazí, a oni si toho ani nevšimnou. Držte mě, nebo moje děloha vyrukuje s něčím ještě horším. Fuj, to zní odpudivě, už jen z té představy se mi dělá špatně.

I o mém manželovi se mi hlavou honí fatální myšlenky. Vedle svých příbuzných vypadá slabý. Ženatý muž má být přece loajální ke své manželce a ne ke své staré rodině, která se mu pořád plete do života. Jak že se jmenuje ten podělaný kurník, ze kterého člověk pochází? Nejužší rodina? Proč to u nás nemůže fungovat jako u zvířat? Většina z nich, když dosáhne pohlavní zralosti, prostě od rodičů odejde, v našem případě by to tedy bylo tak kolem čtrnácti. To by se mi líbilo. A potom by už člověk svoje rodiče nikdy neviděl, přesně jako v říši zvířat. Díky za výchovu a žijte blaze! A ne je mít na krku, ještě když je jim osmadevadesát. Proč to takhle nejde, pane bože! To bych se teď nemusela zabývat Jörgovou rodinou. Měli bychom jenom tu naši. Jak by to bylo krásné, mít jen svou vlastní rodinu, kterou si člověk vybere!

Tahle svatba, v našem domě a proti mé vůli, je jen další z mnoha situací, kdy bych si přála, aby můj muž stál při mně. On ale žádá, abych pochopila, že musí své rodině ve všem vyjít vstříc. „Ale no tak, miláčku, měj přece uznání,“ řekl mi, „vždyť je to můj bráška. Jak bych mu asi vysvětlil, že u nás nesmí oslavit svatbu?“ A tak dále. Kdybych si prosadila svou, budu zase ta, která všechno zkazila.

Kdepak, vážení, tady jsem skončila. Půjdu si lehnout, teď hned. Stejně mě nikdo nebude postrádat, není to koneckonců moje svatba, na rozdíl od ostře sledovaného manželského páru si tedy můžu dělat, co chci. Zvolna a nenápadně kráčím nahoru po našich žluto-bílých schodech. Když jsme se sem nastěhovali, byly jen napůl obroušené a nikdo je už nikdy pořádně nedodělal, jako ostatně mnoho věcí v tomhle domě. Jednoho dne si toho přestaneš všímat, namlouvala jsem si, ale chyba lávky. Všimnu si toho pokaždé. Hm.

Jako v říši zvířat se plížím svým vlastním domem do své ložnice, do naší ložnice, s pohledem upřeným k zemi, aby mě ostatní zvířata nezpozorovala. Stáhnu neprůsvitné rolety na oknech, a protože jsou ošklivé, schovám je za krásné, sametové závěsy. Jsou tmavomodré, jako noc. Líbí se mi. Tmavé barvy mají v sobě cosi uvolňujícího, skoro jako smrt. Nádhera! Dojdi si na oční, blázne, uvědomím si najednou, vždyť je tady stejně tma. No jo, každý člověk udělá při zařizování domu nějakou tu chybičku.

Lehnu si na Jörgovu stranu postele, narovnám záda, přitisknu je k prostěradlu, ovinu si přikrývku kolem chodidel, její vrchní konec si přehodím přes ramena a cípy si zastrčím pod lopatky. Povlak i prostěradlo jsou ještě chvilku studené a tvrdé, ale teplem mého těla brzy změknou a zvláční. Ležím, přemítám a říkám si takové ty věci jako jsem malá, úplně malinká, nic nemůžu změnit, ano, jen tak dál, Kristy, podívej se na vesmír, jak jsi proti němu nepatrná, byl tu dávno před tebou a tvoje existence ve srovnání s ním už brzy skončí. Vesmír je vlastně docela hrozivý tím, jak je obrovský, nepochopitelný, nekonečný a nevím jaký ještě. Má příliš mnoho vlastností, než aby mu člověk porozuměl. Dává mi ale pocit, že jsem malá. Hned se mi líp usíná. Stačí chvilička a jsem přesně na rozhraní spánku a bdění. Jestli mě teď někdo vyruší, zase se probudím, jestli ne, budu pryč, než napočítám do tří. Nevyrušil mě nikdo, takže odcházím, mizím do království spánku. Je mi dobře.

Probudím se s pocitem, že se mi něco otírá o nohu. Nejdřív zůstanu tiše ležet, protože vůbec nevím, co se děje. Možná to bylo nějaké zvíře, třeba had nebo pes, panebože, doufám, že mě nekousne. Hlavně zůstat potichu a bez hnutí. Pak najednou někdo promluví. Jsou to lidi, já se z toho zblázním, copak mi tahle příšerná svatba musí vlézt až do ložnice? Ti dva, co mi sedí u nohou, jsou buď po uši zamilovaní, nebo aspoň pěkně nažhavení. Pravděpodobně snědli hodně melounu. Ach jo. Jak dlouho jsem vůbec spala?

Nic nedělám, prostě jenom ležím a jsem zticha. Ti dva si mě ještě nevšimli, možná se stanu svědkem sexuálních hrátek, to by teda bylo něco! Slyším mužský hlas, je mi trochu povědomý, zdá se mi, jako by mluvil hamburským nářečím. Těmhle jsem musela vnutit nejmíň dvě porce, takže si teď nemám na co stěžovat, zavinila jsem si to sama. Zdá se, že jsou oba trochu při těle, převalují se na okraji postele sem a tam, ona se hihňá, on jí něco hučí do ucha tou svou hamburskou hatmatilkou, já mu ale nerozumím. Mých nohou si vůbec nevšimli, vlastně si nevšímají vůbec ničeho. Ležím a klidně dýchám. Třeba je to jenom začátek, kdo ví.

Zdá se, že se mému přitroublému švagrovi tahle svatba vyvedla, když se mu hosti nametli tak, že lezou do cizích ložnic. Z vyprávění vím, že je vždycky dobře, když může ženich po svatbě všechny obveselovat historkami o tom, co kdo na jeho veselce vyváděl. Ruku na srdce, kdo by chtěl vyprávět ostatním: Byla to překrásná svatba, ženichovi a nevěstě to spolu moc slušelo, jídlo bylo báječné a VŠICHNI BYLI K SOBĚ ZDVOŘILÍ A DOBŘE SI ROZUMĚLI. Tohle nechce vykládat nikdo! Lepší je, když to vypadá nějak takhle: Jo, a abych nezapomněl, nějaký dva si to tam rozdali přímo na paní domu, Honza se poblil jak alík a Jindra s nějakým šeredou si dali na zahradě přes držku. Jsem tedy vlastně ráda, že mohu svým skromným dílem přispět k tomu, aby se podobné historky vyprávěly i o svatbě mého švagra.

Tak kdy už z té postele vyskočím, aby ti dva dostali infarkt? Zatím vyčkávám. Připadám si trochu jako dokumentarista Andreas Kieling, když opatrně natáčí zvířecí páření.

Ale no tak, Kristy, proč tady flirtuješ s katastrofou? Nebylo by lepší na ně bafnout a pak je vyrazit ze dveří? Ale to ty ne, viď? Když se dva přiožralí chystají vyplout na otevřené moře, musíme jim tu loďku přece pomoct odrazit od břehu. Sama jsem kdysi v jedné detektivce s Jackem Reacherem četla o tom, jak je těžké zabodnout ostrý nůž správně do těla. Třeba když je nějak zkřivený nebo je ostrý jenom na jedné straně, není to snadné, hlavně když člověk spěchá a ten druhý se brání nebo začne utíkat. To se pak člověk musí trefit hned napoprvé, pořádně, možná oběma rukama a vší silou.

Nakloním trochu hlavu, abych viděla na svoje digitálky. Je 15:51. Tak takovou symetrii opravdu miluju. Hned mám lepší náladu, i když se po mně ti dva chuligáni ještě nepřestali válet. Moje chvíle ale brzo přijde. Cítím, jak se mého chodidla dotkla cizí kůže. Lechtá to. Asi se ti dva nadrženci ještě víc rozpálili. Opatrně pohnu chodidlem tím směrem, odkud ten dotek přišel. Cítím něco měkkého, tučného, blátivého, panebože, některým ženám genetika nepřála, je to zadek nebo stehno té ženské, ještě abych někam nezajela palcem, to by byl gól. Oba se převalují sem tam, funí a sténají o sto šest a já se zatím vrtám palcem mezi tukovými záhyby a zkrabacenou látkou, ale co to doopravdy je, to nevím. Jsem na sebe naštvaná, že jsem svůj palec dostatečně nevytrénovala v jemné motorice. Jak by se mi to teď hodilo. Mohl by z toho být pěkný milostný trojúhelník, ménage à trois (ani to neumím vyslovit), aniž by ti dva věděli, že jsme tři.

Nakonec se radši vrátím k původnímu plánu. Vybafnu na ně a rozeženu je od sebe jak hárající psy. Myslím, že se to tak neříká, hárat přece můžou jenom feny, ale vem to čert. Pomalu zvednu horní část těla, jako upír, když si sedá v rakvi, jenom u toho nekvílím. Oba se příšerně leknou, ona málem spadne z postele, on rychle skočí na druhou stranu. Oba jsou bílí jak stěna a oba mlčí. Dívám se na ně pokud možno neutrálně, odhrnu pokrývku na stranu, vstanu, a protože se nemají k odchodu, jdu pryč sama. Dveře nechám otevřené a jako duch seběhnu po schodech dolů. Ještě ji zaslechnu, jak mu potichu říká: „Co to mělo znamenat?“ Ano, to by mě taky zajímalo. Ale řekněme si to otevřeně: Kdo si na koho lehl? Začali si přece oni!

Rozhlížím se kolem. V domě se to pořád hemží cizími lidmi. Nespala jsem dlouho, rozhodně ne dost na to, aby se alkohol stihl odbourat.

Jdu do kuchyně, ještě jednou se rozhlédnu kolem a natáhnu se po své sklenici. Všichni jsou zaujati veselou konverzací, svého muže ale nikde nevidím. Brýlatá nevěsta si zrovna s někým přiťukává a já si přiťuknu sama se sebou. Pomalu a labužnicky zvednu sklenici ke rtům, zhluboka se napiju a pak ještě jednou, skoro se mi při tom obrátí žaludek, ale šup s tím dolů. Venku, na malé terase vedoucí z kuchyně se ozve krátký ženský výkřik. Automaticky tam zamířím, i když jsem přesvědčena, že všechno zlé, co se člověku stane, je nakonec vlastně dobré. Nejspíš se jen lekla něčeho, co přiletělo seshora a co teď leží na terase před jejíma nohama. Je to veverčí hnízdo, které si nějaký veverčí párek postavil pro svoje mláďata, a to přímo na parapetu dětského pokoje. Vypadá jako obyčejné ptačí hnízdo, jenom je třikrát tak velké. Nikdo se ho neodváží dotknout, všichni jenom říkají: „No tohle! Co to je, odkud to sem spadlo? Z nebe? Nebo ze střechy?“ Už to nemůžu vydržet. Oběma rukama zvednu to malé umělecké dílo ze země a rychle ho odnáším po schodech nahoru. Vodka v krvi mi teď zatraceně překáží. V prvním patře zůstanu stát. Dveře do ložnice jsou pořád otevřené, ale nadržené duo se už naštěstí odebralo pryč. Zapátrám očima v temné dutině veverčího hnízda. Nemají tam už mladé? Přiložím ucho těsně k otvoru a čekám. Možná že veverčí mláďata piští nebo vydávají jiné zvuky, co já vím. Vtom se těsně u mého ucha něco pohne. Pomalu se svezu na kolena, aby to něco, co se vevnitř pohybuje, nespadlo z příliš velké výšky, kdyby se to náhodou vykutálelo ven. Opatrně sejmu to stvoření ze svého ucha a pořádně si ho prohlédnu. Těsně u otvoru do dutiny visí malý holý panáček. Vlastně napůl chlupatý, napůl holý. Oči má zdá se ještě zavřené a modravě nateklé, jako mívají ptáčata. Miniaturní ouška mu přiléhají k hlavě a z ručiček, které vypadají skoro jako lidské, rostou už docela pořádné drápky. Tak vida, jedno je tedy naživu. Nakloním hnízdo trochu ke straně, aby ta nepatrná věc udělala kotrmelec dovnitř. Potom vyjdu ještě o patro výš a vstoupím do pokoje své dcery. Sedí na posteli a je vzhůru. U VYKLOPENÉHO OKNA vedle přebalovacího pultu stojí můj muž a rozbaluje plenku. Dítě na mě udiveně zírá, to kvůli té divné věci, kterou tak opatrně nesu kolem jeho postýlky. Manžel si všimne, že jsem přišla, a řekne: „Copak to sem neseš?“

„To je veverčí hnízdo, které kvůli tomu vyklopenému oknu sletělo dvě patra dolů. Bylo v něm bůhví kolik mláďat,“ odvětím. Položím torzo hnízda na přebalovací pult, všechno kolem sebe zašpiním a otevřu okno. Už dřív jsme před něj nechali zvenku namontovat bezpečnostní zábranu, aby se z něj nedalo tak snadno vypadnout. Toho využily veverky a mezi zábranou a okenní tabulí si postavily hnízdo. Věděla jsem, že přiléhá k oknu opravdu těsně, a bála jsem se, co se může stát. Stačí okno jen nepatrně vyklopit, hnízdo se sveze po parapetu a spadne dolů. Proto jsem manžela nejméně třikrát upozornila, ať to okno už vůbec neotvírá, aby veverkám neublížil. Teď na to zapomněl, takže má na svědomí několik veverčích mláďat. Zlobím se na něj.

Poté, co jsem zbytek hnízda vmáčkla zpátky mezi zábranu a okno, odcházím mlčky pryč. On se za mnou nejspíš rezignovaně dívá. Zničehonic si vzpomenu na něco, co jsme se učili ve škole, ale nevím, jestli to platí i u veverek. Rozhodně to platí u srnek. Že když se jich člověk dotkne, tak je jejich matka už nepřijme zpátky. Proč jsem si, já hloupá, nevzala rukavice, než jsem zbytek hnízda odnesla sem nahoru? Teď je docela pravděpodobné, že Jörg půlku mláďat zabil a ta druhá kvůli mému tělesnému pachu umře hlady.

Do prdele. Rychle zpátky do kuchyně, ke sklenici.

Na chodbě jsou taky digitální hodiny jako v ložnici. Je 16:16. V duchu se usměju. Jak moc mám tohle ráda, myslím to univerzální štěstí, když se člověk podívá v tu pravou chvíli. Cítím se vyvolená. Ale k čemu vlastně? Rozhodně jsem jediná, kdo ví, kde je vodka, a taky jediná, na koho v kuchyni čeká vodka v nejčistší podobě.

Proklouznu do kuchyně, znovu se vytáhnu na špičky a ještě jednou si pořádně zavdám.

To, co se tady děje, je svého druhu znásilnění. Vlastní dům je přece tak trochu jako vlastní tělo. Jako paní domu se cítím být znásilněna! Ne těmi zatracenými zevlouny, co tady postávají, ale svým mužem, protože se nedokáže vzepřít vyšinutému bratříčkovi a radši znásilní vlastní ženu, než aby mu něco odepřel. POZOR. Jörg právě schází ze schodů a v náručí drží Milu. Všichni v hale ztichnou a pak začnou říkat „jé, ta je rozkošná“ a tak dále. Pravděpodobně mají na mysli mou dceru. Cizím lidem se vždycky zdá rozkošná. To má teda štěstí. Na rozdíl od své matky je štíhlá, má rozkošné, blonďaté, andělsky kadeřavé vlásky a rozkošná, malá, průzračně modrá očička. Všem se zdá rozkošná, já ji ovšem znám i jinak. Když se na ni někdy podívám, mám dojem, že na mě kouká Glum. Trvá to vždycky jenom chvilku, ale nemůžu si pomoct. Stačí, aby občas mrzutě sevřela rty a trochu vyvalila oči a je to tady. Nezlob se, moje malá Milo, že mi připomínáš Gluma. Mám tě ráda

U dveří se už někteří z hostů způsobně loučí. Nemůžu se dočkat, až ti pitomci vypadnou. Najednou se z neznámého důvodu rozběhnu do předsíně, a než se vzpamatuju, jsem přímo uprostřed těch rozlučkových orgií. Všichni mi padají kolem krku, děkují mi za pohostinnost, nemáte zač, to je přece samozřejmost, a pak konečně projdou dveřmi směrem ven a už tam zůstanou. Hurá, běžte do hajzlu, ahoooooj.

To je ale blaho! Hned mám lepší náladu. Fajn. Pak nastane něco jako dominový efekt. Někteří lidé si totiž troufnou odejít, až když před nimi odejde někdo jiný. Zbabělci! Zdvořile říkám ahoj a ráda jsem se s tebou seznámila, ačkoli jsem se neseznámila s nikým. Dám krk na to, že nejmíň půlka hostů už je pryč. Paráda. Jak dlouho bude ještě trvat, než se ve vlastním domě budu zase cítit doma?

Jörg pořád stojí v hale, blízko kuchyně, s Milou v náručí. Myslím, že zbývající loučení už zaspím. Už toho zkrátka nevydržím tolik co dřív, proto jsem tak utahaná. Rádoby baletním krokem stoupám po schodech a při tom slyším, jak Jörg říká: „Jasně, taky si už brzo najdeme někoho na hlídání, bude to přece jenom lepší.“

Vážně si někoho najdeme? Fajn, to beru. Tak dobrou noc.

2. kapitola

Oči jsou ještě zavřené, ale duch se pomalu probouzí. Přesně takhle to asi po ránu vypadá, když to někdo večer přežene se cvičením a ještě ke všemu procvičuje svaly, kterými jinak ani nepohne. To, co mám já, ale není svalová únava, bohužel. Už zase všechno vnímám, už zase na mě všechno padá. Panebože, kolik je hodin? Nejdřív se otočím doleva, Jörg tam není. Otočím se doprava a podívám se na budík. Je 9:11. Sakra, o dvě minuty jsem to propásla. Tak málo chybělo! No jo, když člověk spí, nemůže s tím nic dělat. Venku už je světlo. Výčitky svědomí? Tak pojď, Kristy, tvař se, že všechno zvládneš. Já ti dám válet se v posteli. Prudce se posadím. To mi připomene ten milostný párek ze včerejška. Brr! V naší posteli.

Pořád mám ještě na sobě včerejší šaty. Stáhnu je ze sebe a nacpu do ratanového prádelního koše. Vykouknu na schodiště a zavolám: „Jörgu, jsi tu?“ Ticho. Tak tedy vzhůru do koupelny, ať se podívám na svůj zpustošený obličej.

Stojím před zrcadlem v naší krásné, stylové, takřka hotelově vyhlížející koupelně s šedými břidlicovými dlaždicemi a zdá se mi, že mám suchou pokožku. Hlavně kolem víček. Otevřu tedy naši domácí lékárničku à la Shabby Chic. Kdysi jsem jí ofrézovala rohy, aby vypadala jako sto let stará. Kromě jiného v ní stojí i malá umělohmotná lahvička ve tvaru slzy. Koupila jsem si ji před lety na dovolené v New Yorku, v čínské čtvrti. Byla poměrně levná, ale ten příjemný pán v čínské lékárně o ní básnil jako o zlatém teleti. Na takové věci se ráda nechám nalákat. A teď, právě teď přišla ona chvíle, kdy tento kouzelný přípravek vyzkouším sama na sobě. Na špičku obou ukazováků ukápnu dvě krůpějky červeného, neonově zářivého oleje a vetřu je do pokožky na víčkách, těsně nad řasami. Vazká, nepoddajná tekutina mi však vzápětí řasami proteče do očí a začne příšerně pálit. Že jsem se na to nevykašlala. Každou vteřinou je bolest horší a horší. Už to nevydržím. Otevřu koupelnové dveře a zakřičím jméno svého muže. Posadím se do tureckého sedu na naši tlustou, světle šedou koupelnovou předložku s malými uzlíky a čtyřikrát zakřičím tak hlasitě, jak jen umím: „Jöööörgu!“ Když chci, umím křičet opravdu nahlas.

„Jojo.“

Jörg přiběhne seshora z toho svého mrňavého, nesmyslného počítačového kutlochu. Vřítí se do koupelny a v duchu už nejspíš hádá, jaká pohroma se mi zase přihodila. V naší domácnosti o ně není nouze. Zuří mezi námi boj, tedy mezi mnou a domácností, ačkoliv s manželem jsme vlastně taky na kordy.

„Co se stalo?“ zeptá se celý udýchaný.

„Nakapala jsem si do očí tenhle neřád a šíleně to pálí.“

„A proč jsi to dělala?“

„Neudělala jsem to schválně. Teď to snad nebudeme rozebírat. Radši mi řekni, co mám dělat.“

„A to sis nevšimla, že je tam napsáno důkladně vypláchnout vodou?“

Aha, to mě nenapadlo.

Jörg pustí studenou vodu, chytne mě zezadu v podpaží a zvedne mě.

„Budu ti držet oči otevřené a ty si tam tu vodu nacákáš.“

Nahnu se nad umyvadlo a Jörg se postaví za mě. Jeho malý penis i šourek se přes oblekové kalhoty tisknou k pravé půlce mého zadku. Posunu se tedy trochu doprava, aby se mohl usadit veprostřed. Dílky do sebe zapadnou jako do skládačky.

Krátkými, tlustými prsty mi Jörg přejíždí po obličeji. Když dorazí k očím, otevře mi naráz oběma rukama víčka. Je to jako v mučící scéně z Mechanického pomeranče, kde jednomu chlapovi násilím otevřou oči a nutí ho dívat se na věci, na které se dívat nechce. Šlo o nějakou terapii, dost drsnou. Ale na co se ten chlap měl dívat, to už nevím. Možná na znásilňování? Vždyť předtím znásilnil tu ženskou, když se svojí bandou vtrhl do jejího domu. Možná mu tak chtěli vyhnat tyhle věci z hlavy. Sakra, už si nevzpomínám.

Pokus s vodou selhal. Pálí to pořád stejně, možná ještě hůř. Už mě to všechno sere. New York, čínská čtvrť, šikmooký lékárník i PMS.

„Nepomáhá to, je to čím dál horší. Chci na oční, nejspíš jsem se tím svinstvem poleptala.“

„Dobře. Zůstaň tady, dojdu pro klíčky od auta.“

„Auto si přece půjčil tvůj bratr, aby si odvezl všechny ty krámy.“

„Aha, máš vlastně pravdu. Tak já zavolám taxi.“

„Taxi 19, buď tak laskav.“

„No jo, to jsi celá ty. I uprostřed největší bolesti chceš podpořit firmu, která si to zaslouží. Jsi prostě moje žena.“

Copak jsem neříkala, že to s naším manželstvím jde z kopce? Zničily ho bezpočetné reprízy mého premenstruačního syndromu.

Ale vraťme se k tématu jménem taxislužba. Jednou mě jistý taxikář tady ve městě hezky dlouho hladil po zadku, proti mé vůli. Potřebovala jsem tehdy někam popojet, nebylo to sice daleko, ale neměla jsem dost peněz. Poprosila jsem tedy toho taxikáře, aby zastavil, až se na taxametru objeví limitní částka, že pak vystoupím a dojdu to pěšky. Usmál se, přikývl a žoviálně pravil: „Dobrá, dobrá.“

Když taxametr ukázal limitní částku, taxikář mi řekl, abych laskavě trochu nadzdvihla zadek, aby si spínací kontakt pod mým sedadlem myslel, že jsem vystoupila. Řekl mi: „Nech ho pěkně nahoře, zvládneš to?“ Zvládneš? Ale no jo, pro mě za mě si můžeme klidně tykat, řekla jsem si. Aby mi ten sportovní výkon trochu usnadnil, držel taxikář po celý zbytek jízdy svou pravou ruku pod mým zadkem. Hladil mi ho a špičkami prstů mi při tom neustále přejížděl po řitní rýze. A zkuste hádat, co jsem udělala já? Vůbec nic! Byla jsem tou nechutností a drzostí tak šokovaná, že jsem se nezmohla na slovo. Potom jsem na něj samozřejmě podala stížnost, tolik duchapřítomnosti jsem v sobě ještě měla, abych si nechala vystavit účtenku, a ten trouba mi ji vážně dal, i s číslem taxíku. Díky tomu mohli v centrále přesně zjistit, o kterého řidiče šlo. Když jsem tam ale o pár dní později zavolala, abych se dozvěděla, jak moje stížnost zaúčinkovala, řekli mi, že se někde ztratila. Totéž se pak opakovalo ještě dvakrát. Díky tomu jsem pochopila, co znamená sousloví unavit svou oběť. Tak dlouho mě ignorovali a vyprávěli mi báchorky, až jsem se nechala otrávit. Nic dalšího jsem už nepodnikla, takže není vyloučeno, že ten týpek osahává pasažérkám zadky dodnes.

Proto teď podporuju novou, konkurenční taxislužbu, která se rozhodla vyhlásit dosud monopolní firmě válku. Taxíky mají být přece v nočním městě pro ženu bezpečným útočištěm, a ne místem, kde po ní někdo vyjede jako v temné uličce.

Jak dlouho bude Jörgovi trvat, než ten taxík sežene?

„Znáš číslo? Je to sto devadesát tisíc!“

„Za koho mě máš, člověče?“

Haha, vždycky když mu lezu na nervy, říká mi člověče. Ale to, že se dokáže rozčílit, když mi něco vleze do oka, znamená, že ke mně přece jen snad ještě něco cítí, navzdory tomu pitomému každodennímu kolotoči s malým dítětem, který veškerou lásku zabije.

Teď stojí ve dveřích a ustaraně mě pozoruje. Líbí se mi to. Proto je vlastně dobře, když se mi občas přihodí něco malého, co nás aspoň trochu spojí. Pak se může starat.

Oči mě pálí, tečou mi z nich slzy a utíkají mi po tvářích. Oči se zjevně chtějí samy očistit, a tak produkují tyhle Niagarské vodopády, ale je to stejně beznadějné, jako když se my s Jörgem snažíme zůstat spolu.

Usměju se na něj svými opuchlými, červenými skulinkami. Proč se musí v lásce vždycky všechno pokazit? Proč jsme se museli jeden druhému tak vzdálit? Škoda. Vlastně bych mu ještě docela ráda vynadala za tu cizí svatbu v našem domě, ale mé oči a jeho starostlivost mi v tom brání. Nech to být, Kristy…

„Pojď, pomůžu ti, ty jedna náčelnice Rudé oko.“

Popadne mě, možná až moc silně, zvedne mě a jako starou babičku mě vede ze schodů.

Dole zazvoní taxikář.

Celou cestu k autu mám oči zavřené a ve voze všichni mlčíme. Řidič poruší předpisy, zastaví přímo před vchodem do oční ambulance a nechá nás vystoupit. Jörg mu zaplatí, já nemůžu, jsem přece slepá. Taky mu řekne, aby na nás počkal, a zeptá se, jestli taxametr mezitím dál poběží. Ty jsi ale držgrešle, Jörgu! Jakmile vstoupíme na ambulanci, nakape mi asistentka do očí vodičku proti bolesti. Posadím se na první židli, kterou nahmatám, a podle pokynů držím oči zavřené. Mám velkou nedůvěru k lidem, takže mi není ani trochu příjemné sedět v čekárně, kterou neznám. Podle zvuků je navíc plná lidí, a já si je ani nemůžu prohlédnout! Ale kdoví, možná jsou na tom stejně jako já. Jörg vyřizuje s asistentkou formality, myslím, že právě vyplňuje takový ten formulář, kam člověk při první návštěvě musí napsat, jak se jmenuje, kde bydlí, jakou má pojišťovnu, jestli nemá AIDS atd.

Najednou je bolest pryč. Otevřu oči a ke své radosti vidím, i když rozmazaně. No vida, chtělo to jen pár kapek, ovšem těch správných. Ještě to trochu pálí, ale jinak v pořádku. Navíc smím předběhnout všechny ty lidi, co tu byli přede mnou, a jít do ordinace hned. Lékařka je s prohlídkou hotová za dvě vteřiny, proč by se mě koneckonců měla na něco ptát, když už stejně ví, o co jde. Řekne mi jen, abych si ty kapky vzala domů a počkala, co bude dál, protože při poleptání očí se stejně nic jiného dělat nedá. S těmito slovy mě propustí. A kvůli tomuhle studovala medicínu?

Po cestě domů na mě padne únava, byl to doopravdy otřesný zážitek. V polospánku se opřu o Jörgovo rameno, jako v dobách, kdy jsme byli čerstvě spolu. V takových chvílích je člověk přece jenom rád, že vedle sebe někoho má. Celou cestu mlčíme, jako kdyby poleptané rohovky bránily člověku v mluvení. Jörga hřeje pocit hrdinství a náležitě si to vychutnává. Je to pro něj výjimečná chvíle, bohužel.

Sotva otevřeme domovní dveře, slyšíme, jak Mila křičí. Ach bože, úplně jsme na ni zapomněli. Vodnatýma očima vrhnu na Jörga pohled plný zděšení. Vím, že i já jsem na ni zapomněla, jenže na rozdíl od Jörga mám dobrou výmluvu: vždyť mě to přece šíleně pálilo! Ale on? Vždyť on už dokáže zapomenout i na naše dítě! Mlčíme, ale naše pohledy říkají vše. Moje jsou plné výčitek, jeho plné zoufalství.

V obývacím pokoji mě usadí na pohovku, pospíchá nahoru, vezme Milu z postýlky a položí mi ji do náruče. Mila se u mě uvelebí a okamžitě se uklidní. Jörg se postará, aby nám nic nechybělo. Přinese podnos s pitím a sladkostmi a obloží nás všemi polštáři a pokrývkami, které v domě najde. Je to od něj hezké. Cítím se v bezpečí, jako u maminky, když jsem stonala. Jörg mi dokonce přinese i laptop. Poděkuju a ze zvyku automaticky zamířím na Spiegel online. Možná už je to závislost. Ale sotva se připojím, napadne mě: Koho teď zajímají nějaké zprávy? Vždyť jsem před chvílí málem přišla o zrak! No, to už zase trochu přeháním. Pomalu se uklidním a začnu přemýšlet, co pěkného by se s laptopem dalo podniknout. Třeba bych si mohla něco koupit, aby se mi vyplavily nějaké ty endorfiny.

Odjakživa jsem toužila mít rolexky, a protože už brzo bude všechno úplně jinak, mohla bych si právě teď jedny krásné dámské rolexky koupit. Na eBay se určitě nějaké seženou. Kristy, ty stará ďáblice, to je nápad! Ano, už brzo bude všechno úplně jinak, musím to ještě pořádně promyslet, teď ale ne, teď jsem unavená a chci pro sebe udělat něco dobrého, něco, co jsem pro sebe ještě nikdy neudělala, za celý svůj život. Ale teď, posledních pár metrů před cílem, na sebe chci být hodná. Moje prsty krouží po drobných, dokonalých lokýnkách na Mílčině šíji. Které zvířátko má ještě takové lokýnky? Kachna nebo kačer je mají možná na zadku, pomyslím si. Musím se tomu usmát a Mila se usmívá se mnou.

„Mám tě ráda,“ pošeptám jí. „Odpusť mi.“

Ale no tak, Kristy, nenech se rozptylovat. Podívám se, co by bylo k mání. Přihlásím se na eBay a do vyhledávacího políčka zadám Rolex Oyster. Nemám páru, co to je, jenom jsem to někde slyšela. Hodinky vypadají jako z perleti a to se mi líbí. Dřív bych si to nepřiznala, ale teď mi srdce jihne, protože okolnosti jsou mimořádné. Mají tu jedny se světle fialovým leskem. Normálně bych si něco tak kýčovitého nikdy nepořídila, teď je ale všechno jiné. Já jsem jiná. Vše je dovoleno, vždyť už chybí jen několik dní. Je dobře, že to vím jenom já. Kdyby to věděli ostatní, určitě by mi to zkazili. Smutně by se na mě dívali a vedli by hrůzostrašně vážné rozhovory. 2400 eur. Tak to si dám líbit! Koupím si první drahé hodinky svého života. Už žádné posrané dámské hodinečky z blešáku! A ze stejného důvodu budu teď každý den jíst ten drahý steak ze skotského hovězího, ke kterému v REWE přibalují extra sáček s úžasnou pepřovou směsí. Informace pro zákazníky: pepř nikdy nepečte spolu s masem, aby pokrm nezhořkl; i steakovou marinádu raději pečlivě zbavte veškerého pepře, než jí začnete maso potírat. Snažím se zapamatovat si všechno, co je praktické, abych to uměla použít, kdyby bylo potřeba. V tomto případě jde o přípravu steaku, ale to vlastně člověk zvládne vždycky, když mu na tom opravdu záleží. Když jde člověku o život, dokáže druhého zapíchnout jedna radost. No, tak docela asi ne, ale aspoň teoreticky ano.

Sama sebe v duchu pozoruju. Mám zlou předtuchu. Vždycky když začnu takhle fantazírovat, jako teď o pepři a o zapichování, nic dobrého z toho nekouká.

Myšlenky odplouvají, klesají ke dnu, v hlavě je prázdno. Cítím svírání v podbřišku. Vím, co to znamená. Přichází červené období. Pokaždé to snáším mimořádně špatně. Kdykoli se hormony zblázní, věřím všemu, co se mi v hlavě vylíhne. To ony za to můžou. Namlouvám si, že jsem sama, že proti mně všichni něco mají, a pak si vyliju zlost na svých nejmilejších. Za to, že mě takhle trápí a nechají mě, ať se v tom plácám. Když pak moje dny odezní, nebo spíše můj TÝDEN, ptám se sama sebe, co se to se mnou vlastně dělo. Najednou už žádný problém neexistuje, očekávaný konec světa se nekonal.

Mohl by mi někdo vysvětlit, jaký to má z evolučního hlediska smysl? Proč musí každá žena na světě od jedenácti do pětačtyřiceti (nebo tak nějak) každý měsíc na NĚKOLIK DLOUHÝCH DNÍ naprosto zešílet, prožívat návaly úzkosti, cítit se opuštěná, chovat se agresivně ke kolegům a nenávidět a terorizovat manžela a děti do té míry, že od ní málem utečou? K čemu je tohle dobré? Nerozumím tomu. Nejhorší je, že si nedovedu dávat pozor na pusu. Pokaždé řeknu Jörgovi nějakou strašlivou věc, která se o týden později už nedá vzít zpátky. Jestli se v dohledné době skutečně rozejdeme, ponese velký díl viny PMS, premenstruační syndrom. Proč se na to nevykašleš, Kristy, říkám si pak pokaždé. Proč nemůžeš držet zobák a všechno zlé, co si myslíš a cítíš, si nechat pro sebe a neříkat to nahlas? Potom to všechno musíš odvolávat, jenže některé věci už odvolat nejdou a právě tyhle věci nás už rozdělují navždy.

Dívám se na svou spící dceru, ach bože, ani ona tomu neunikne. Ne snad, že bych to chtěla porovnávat s létáním na Měsíc, ale proč bych koneckonců nemohla? Jak je možné, že dokážeme létat na Měsíc, ale nedokážeme vymyslet nic, aby ženy nemusely každý měsíc takhle trpět? Co je to za logiku? Opatrně vstanu a položím dceru co nejdál od okraje pohovky, blíž k opěradlu, do důlku, jak tomu doma říkáme. Máme i jiné takové výrazy: španělské česnekové majonéze třeba neříkáme aioli, ale ajajóli. Tahle rodinná slůvka jsou legrační. Občas je rodina docela dobrá věc, nemám pravdu?

Vstanu a donesu si z naší nevkusné domácí lékárničky dva buscopany pro ženy. Pak jdu k lednici a tiše doufám, že Jörg dokoupil nějaké pití. Dvířka ledničky otevřu trochu moc zprudka, až se lahve v postranní přihrádce rozkymácejí. Naštěstí se ale nic nevylije ani nerozbije. To je dobře. Poslední, na co mám v tomhle stavu náladu, je utírat z podlahy nějaký lepkavý sajrajt. V lednici je hodně piva. San Miguel v mrňavých nula dvojkách, určeno speciálně pro večírky, a ještě Beck’s v normálních lahvích. Vezmu si dvě lahve, v zásuvce nahmatám otvírák a jdu zpátky do obýváku. Jednu láhev hned otevřu a položím ji na zem přesně tak, abych na ni dosáhla. Druhou schovám pod polštář. Tiše ulehnu zpět a položím si láhev piva na vzedmuté břicho. Není to nic moc, připadat si tlustá jak horkovzdušný balon. Vážně nic moc. Zvnějšku to možná tak hrozně nevypadá, ale ten pocit, že se každou chvíli vznesu do vzduchu, protože jsem plná… Plná čeho vlastně? Vzduchu? Nebo snad krve? Nemám ponětí. Rozhodně se ale cítím, jako bych měla co nevidět prasknout. Položím si tedy na jazyk oba buscopany a dvěma loky piva, prvním velkým a druhým malým, je do sebe spláchnu.

Úleva ale nepřichází. Není to můj domov, bojím se svého muže. Pořád mi něco vyčítá, kontroluje mě, ale zároveň mlčí a nic mi neřekne. Je to teror, ale jemný, nenápadný, subtilní. Když jsem si dřív někam zašla na skleničku nebo jsem něco vyvedla, připadala jsem si pak jako puberťačka, která se musí vrátit k přísným rodičům a už dopředu ví, že to slízne. Ale to přece nejde, vždyť jsem dospělá ženská, dokonce matka, a přitom se kvůli manželovi bojím přijít domů. Najednou mě popadne lítost, lítost nad sebou. VŽDYŤ JÁ VLASTNĚ NEMÁM ŽÁDNÝ DOMOV. Jdi se vycpat, Kristy, už mi s tím jdeš na nervy. Vím, že tenhle stav už nepotrvá dlouho, ale přesto bych ráda věděla, jestli se to týká i ostatních žen. To, že jejich vztahy působí navenek naprosto rovnoprávně a moderně, ale ve skutečnosti je to muž, kdo všechno řídí a kdo rozhoduje o všem, co žena udělá. Nebo jsem se prostě jen narodila jako oběť? Jako oběť, která se neumí v pravou chvíli ozvat a která si neumí nic vydupat? Kdykoli chci udělat něco, s čím Jörg nesouhlasí, ozvou se výčitky svědomí a odvaha je ta tam. Ani mi nemusí nic zakazovat, moje špatné svědomí to udělá za něj.

Potichu vstanu a ujistím se, že je Mila v bezpečí. Leží přesně v důlku, riziko pádu tedy nehrozí. Kdyby si udělala díru do hlavy, kdo by za to asi mohl? Dojdu až k oknu naší jídelny, vyhlédnu ven a začnu mezi procházejícími lidmi hledat někoho, kdo je na procházce se staršími dětmi. Chvilku mi to trvá, protože v naší nudné ulici se toho moc neděje, nakonec ale pár takových lidí objevím. Jdou po ulici a táhnou za sebou svoje osmileté ratolesti, někteří možná i teenagery. Pane bože, jak tohle vydržím? Proč to musí trvat tak dlouho? Proč jsou tak dlouho malé a tak dlouho nic kloudného neumějí? Dokážu dát svému dítěti tolik času? Pravou rukou si zahřívám nafouklý kopeček pod pupkem, jedině tak se bolest aspoň zmírní.

3. kapitola

Probudí mě drnčení budíku. Dnešní den bude nabitý událostmi, já tomu aspoň věřím. Výjimečně mi nedělá potíže vstát, i když jinak vstávání nesnáším. Nikdy se dost nevyspím. Odjakživa jsem ráda spala dlouho. Proto taky neschvaluju, že škola začíná vždycky v osm. Kolik dětí by ve škole zažilo daleko víc úspěchů, kdyby mohly každý den začínat o něco později. Německo – země ranních ptáčat. S tím běžte do prdele. Jo!

Dnes přijde chůva. Jörg se rozhodl, že nějakou najde, a taky ji našel. V obchodě s biopotravinami. Visela tam, tedy ne ona sama, ale její inzerát. Řekl mi o ní všechno, jenom ne jak vypadá. Doufám, že její zevnějšek nebyl ten hlavní důvod, proč si ji vybral. No, necháme se překvapit.

Když jsem si inzerát prohlížela, všimla jsem si, že na horním okraji někdo kus utrhl. Původně to byl formát A4, takže tam nejspíš byla fotka. Myslím, že to udělal Jörg. Prozradila ho jeho vlastní technika: v místě, kde chce papír odtrhnout, ho vždycky přehne a pak přejíždí nehtem po jeho úzké hraně tak dlouho, až se papír rozdvojí téměř sám od sebe; potom ho zase rozevře a opatrně, pedantsky trhá podél této ostré linie. A přesně tohle udělal i s inzerátem. Uviděl její fotku a dospěl k závěru, že by se mi patrně zdála příliš hezká, což by ve mně mohlo vyvolat pocit ohrožení. Proto se rozhodl, že mi inzerát naservíruje bez fotky. Text naštěstí zůstal nedotčen:

„Jsem holka pro všechno. Všechno umím, všechno dělám. Hlídání dětí. Uklízení. Nakupování. Venčení.“

Všechno umím, všechno dělám. Lepší formulaci si na nástěnce s inzeráty neumím představit. Ta ženská mě vážně začíná zajímat.

Dneska se osvobodím od svého těla. Budu dělat, jako že neexistuje. Stejně tropí jenom samé blbosti. Průjem a menstruace, to je to jediné, co umí, často obojí najednou. S menstruací si teď už vůbec nevím rady, od té doby, co jsem si zvykla na to, že ji moje nová superpilulka úplně potlačí. Jenže to bych nesměla být sklerotická a musela bych ji brát pravidelně. Kdo zapomene, ten ať se pak nediví. Ale teď už na podbřišek nemysli, Kristy. Nenech se tím ovládat!

Za chvíli přijde někdo, kdo u nás ještě nikdy nebyl. Podle svého zvyku proto projdu všechny místnosti a rozhlédnu se po nich, jako bych je viděla prvně. Všímám si těch nejobyčejnějších věcí, a když je potřeba, udělám nějakou drobnou změnu. Zastavím se v předsíni a prohlížím si celou tu sbírku mikin a bund, které tam visí. Můj muž s oblibou nosí mikiny s kapucou, má jich tady požehnaně, všechny ve velmi uměřených odstínech: tmavě modré, šedé, tmavě zelené, černé. Za žádnou cenu na sebe nechce upozorňovat. Do práce chodí zásadně v nenápadném tmavém obleku. Kožené polobotky, pánský kabát. Pracuje v počítačové branži, tam člověk musí splynout s davem. Slovo móda mu nic neříká a slovo sport už vůbec ne. Divím se, že je ještě naživu, když se vůbec nehýbe a ani nejí zdravě.

V přeplněné šatně ale visí i hodně mých věcí. Ani ty zrovna nehýří barvami. Po narození dítěte jsem nedokázala shodit, naopak jenom přibírám. Všechny moje bundy jsou na prsou a na břiše vyboulené. Když si chci některou z nich obléknout, nastanou potíže se zipem. Dole na stehnech spojím oba ozubené pásy a zatáhnu. Už přes zadek to jde ztuha a přes břicho a přes prsa taky. Teprve posledních několik centimetrů mezi hrudníkem a krkem klouže zip hladce. Manžel je rád, že mám velká prsa, zbožňuje je, ale ona se pořád zvětšují a těžknou, nejspíš to bude pivem a možná i mojí superpilulkou. Tím se vysvětluje, proč moje prsa už dávno nejsou tam, kde by být měla. Pokračuju v domovní obchůzce, občas seberu něco ze země. Seshora slyším hlasy. Manžel je u Mily, pravděpodobně ji zrovna kojí. Ohromně vtipné, Kristy. Ba ne, jenom jí dává láhev a já tomu ze závisti říkám kojení. Umí to líp než já a hlavně nikdy nezapomene.

Kuchyně vypadá příšerně, ale když všechno špinavé nádobí rychle naházím do dřezu a přikryju ho utěrkou, nebude to vidět. Návštěva, kterou očekáváme, je totiž bohužel spojena s prohlídkou domu.

V kuchyni máme i plně automatizovaný domácí kávovar. Dojdu k němu a zmáčknu tlačítko Cappuccino. Kávu kupujeme ve vzduchotěsném, světle modrém balení, protože skvěle ladí s naší kuchyní. Všechno je tu světle modré. Světle modře kostičkované, abych byla přesná. I tapety jsou světle modře kostičkované, ačkoliv nás od toho prodavač zrazoval, prý se to sem nehodí. My jsme je sem ale přesto dali, takže naše kuchyně poněkud připomíná domeček pro panenky. Co se dá dělat. Ten člověk asi věděl, o čem mluví. A my jsme zase jednou neposlechli.

Káva už protekla, já ale znovu zmáčknu tlačítko Espresso, abych si do cappuccina dopřála dvojitou dávku. Jakmile je káva hotová, popadnu hrníček a vydám se naposledy zkontrolovat obývák. Přitom zvolna usrkávám, až si nakonec celý hrníček vyliju na kozy, vlastně jenom na levou kozu. Zařvu bolestí a začnu poskakovat, čímž dosáhnu pouze toho, že mi horká káva začne přes nacucanou podprsenku téct až na břicho. Jörg se přiřítí z kutlochu, aby mě zachránil. „Co se děje?“ Skáče kolem mě a já se navzdory bolesti musím smát, jak komicky při tom vypadá. Ukážu na svůj popálený hrudník, bolestí přešlapuju a vysvětluju mu, co se stalo. „Musí se to zchladit, pořádně zchladit,“ řekne Jörg, odtáhne mě zpátky do kuchyně a roztočí kohoutek. Pak mi začne oběma rukama cákat na prsa tak ledovou vodu, že jenom zalapám po dechu.

„Tohle nestačí,“ řekne rozrušeně, „tu popáleninu musíš zchladit pod tekoucí vodou, teď hned.“

Obrátím oči v sloup. Tohle se teda fakt povedlo! Opařila jsem si kozu, jsem celá mokrá a ještě ke všemu je mi šílená zima. Vyběhnu po schodech nahoru a honem do koupelny. Vletím do sprchy tak, jak jsem, stejně mám šaty úplně promočené, takže svlékat se nemá smysl. Namířím hlavici sprchy ve tvaru bumerangu na svůj poraněný hrudník a zapnu studenou vodu. Jektám při tom zuby a nepřetržitě ječím studený, studenýýýýý, stůůůůůdený.

Chvílemi se mi zdá, jako by přední polovina mého těla byla zmrzlá na kost a zadní polovina naopak tak teplá, až to pálí.

Najednou uslyším zezdola mladý ženský hlas, jak hovoří s mým mužem.

Copak zrovna nekojil Milu, když ta nová chůva zazvonila? Ke krmení z lahve jsme se uchýlili poté, co jsem ztratila mléko. Nic jiného nám nezbývalo. Zanítily se mi bradavky a při každém kojení jsem měla pocit, že mi je Mila hodlá ukousnout. Promiň, pusinko, ale už to nebylo k vydržení. V tomhle domě se taky nic neobejde bez problémů. Krucinálfagot!

Ať už Jörg dělal cokoli, musel ji nějak pustit dovnitř, když zazvonila.

Všechny mokré věci mrsknu na podlahu, na naše moderní koupelnové dlaždičky šedé barvy. Kolem se okamžitě vytvoří louže. Bleskově vystartuju do ložnice zabalená do své obří plážové osušky a rychle se utírám. Zadek mám ještě vlhký, když se ho snažím nasoukat do kalhotek. Neustále mi sklouzávají, když se je pokusím vytáhnout, srolují se. Stejné martyrium mě čeká i s punčochami, vlastně ještě horší, protože nohy si vždycky osuším jen tak halabala.

„Hned jsem u vás! Promiňte, ale zrovna jsem se opařila a musela jsem si to zchladit!“ křičím ven z ložnice.

S napůl nataženými punčochami hopsám k šatníku, všechno oblečení je tam nacpané bez ladu a skladu, nejsem zkrátka pečlivka, co skládá do komínků. Začnu hledat svoje domácí žerzejové šaty, někde tam určitě jsou. Najednou mi v popáleném ňadru začne bušit. Pěkně to bolí, stupeň 2b, řekla bych. Když jsem dělala řidičák, učili jsme se to v kurzu první pomoci.

Nakonec objevím tmavomodré šaty od Asosu, s béžovými vlaštovkami. Popáleninu jsem si natřela bepanthenem, takže potřebuju šaty s výstřihem, aby rána zůstala odhalená. Tyhle se mi hodí.

Ve dveřích se objeví Jörg. Tváří se nervózně. „Proč pořád hulákáš? Už jsem tě omluvil. Poranila ses, to se přece může stát. Nemusíš mít výčitky, jako bys zaspala. Marie to chápe, neboj se.“

„Promiň. Nechtěla jsem ti udělat ostudu před tvou novou zaměstnankyní.“ Otočí se a jde zpátky dolů.

Takže Marie. Vida, už jí říká křestním jménem. Rodí se mezi nimi vztah a já jsem zase jednou přebytečná. Hnus. Seber se, Kristy, jestli rychle neseběhneš dolů a neukážeš svou přítomnost, přebere ti ho.

Zhluboka se nadechnu a vyrazím. Když kráčím dolů po schodech, vidím ji, jak stojí v kuchyni. Vzdušnou čarou je ode mě sotva sedm metrů, takže si ji můžu prohlédnout. Okamžitě chápu, proč si ji vybral. Vypadá zatraceně dobře. Dlouhé rovné blond vlasy, obrovské hnědé oči, stylové oblečení, sebevědomé vystupování. No, s tím sebevědomím to možná tak horké nebude, ženy ho většinou jenom předstírají. Jedno je ale jasné: vybral si ji pro sebe, ne pro mě.

S naprostým klidem pozoruju, jak nervózně se s ní baví. Působí to trapně. Je z ní celý pryč, vidím to na něm, natolik ho zase znám. Je to hrozné, jak se dá druhému vidět až do žaludku a číst v něm jako v knize. Raději zamířím do obýváku, potřebuju se trochu vzpamatovat.

Baví se spolu tak potichu, že je skoro neslyším. Je jasné, že mluví o mně nebo o našem dítěti, protože na mě s úsměvem kývají. I já se na ně usměju, ale jenom pusou, ne očima, a nesměle zamumlám Vítám vás.

Jestli si myslíte, že tady jde o vás a o naše dítě, tak to se pletete. Ve skutečnosti jde o mě. Vsadíme se? Jdou ke mně do obýváku, ona první, on za ní. Její krása mu tak vzala dech, že po cestě málem uklouzne. Jak by ne, když má na nohou jenom prodřené ponožky. Upřímně řečeno se tomu ale nedivím, je to vážně nádherná ženská.

Zná ji z obchodu s biopotravinami, ale o její kráse přede mnou pomlčel. Dobře věděl proč, hloupý není. Kdyby mi to řekl, nepustila bych ji sem. Zmínil se jen o tom, že studuje medicínu. To se může hodit, kdyby se dítěti něco stalo.

Natáhnu ruku před sebe, abychom se mohly pozdravit, ona ji ale popadne, přitáhne si mě k sobě a obejme mě. Ale, ale. No, proti gustu… Má ještě přemrštěnější reakce než já. Tiskne mě k sobě tak pevně, až cítím, jak se její prsa dotýkají mých. Napadne mě, že při pozdravu jsou vlastně prsa velmi nepraktická věc, zvláště v případě, že si je člověk krátce předtím opaří. To ale ona nemůže vědět. Au. Při objímání jsou prsa stejnou překážkou jako nos při líbání. Opravdu jsi to tak chtěl, Bože? Přidělal jsi nám všechny ty vyčnívající části těla úmyslně? Cítím kovové kostice na její podprsence, nosí push-up. Olověnou vestu. Řach! Můj hrudník narazil na kov. Užitečná informace. Je dobré udělat si jasno hned na začátku. Má malá prsa a je z toho zamindrákovaná. Proč by jinak nosila pokovovanou push-up podprsenku?

Rychle se osvobodím z jejího objetí a konečně se na ni můžu podívat. Je moc hezká. Zajímavá kombinace blond vlasů a hnědých očí, trochu zastřený, smutný pohled, ale přesto zářivé, zdravé a bdělé oči mladého člověka. Platinově blonďaté, silné rovné vlasy. Pokud můžu posoudit, je to přírodní blondýna, protože stejnou platinově blond barvu mají i její řasy a obočí. Má úžasnou, pružnou pleť, růžové tváře, ale žádné šminky, čistá příroda. Do pokoje zrovna svítí slunce, takže vidím i jemné chmýří na tváři kolem uší a u brady. A ta postava! Vážně fantastická. Myslím ale, že si to sama neuvědomuje, poznám to podle toho, jak stojí. Přímo září zdravím, jako dítě z reklamy na plenky nebo na aviváž, ovšem ve větším provedení. Sklopí oči a začne si nervózně proplétat prsty. Uvědomím si, že za celou tu dobu, co jsem si ji prohlížela, nikdo nepromluvil. Na Jörga se spolehnout nemůžu, ten tuhle trapnou situaci nevyřeší, naopak se zdá, že ji ještě pěkně prodlouží a nechá mě v tom vymáchat. Jenže to se přepočítal.

„Jestli dovolíš, budu pokračovat sama,“ řeknu. To koukáš, Jörgu, jak jsem ti ji elegantně vyfoukla! „Tak kuchyni jste už viděla, viďte?“

Celá tahle prohlídka s průvodcem je vlastně jedna velká pitomost, předpokládám, že by si náš dům dokázala prohlédnout sama. Kromě toho jsme utratili dost peněz, aby vypadal stejně jako domy našich vrstevníků. Jsme zkrátka průměr, v ničem se neodlišujeme, i když mě to pěkně štve. Zpočátku jsem si myslela, že jsme originální, dokud jsem nezačala číst blogy o bydlení. Nebo bych měla říct sjíždět blogy? Díky tomu jsem zjistila, že navzdory úpěnlivým modlitbám nám to s tou originálností moc nevyšlo, tak jako to nevyšlo našim kamarádům a kamarádům našich kamarádů.

Z předsíně se ještě jednou vrátíme do obýváku. Nabízí se odtud krásný pohled na naši zcela neudržovanou zahradu. Původně jsme se domnívali, že by mě práce na zahradě mohla bavit. Teď tam roste pampová tráva, a protože tahle rostlina si jak známo vystačí sama, náramně se jí u nás daří. Jednou byl u nás na návštěvě kamarád, a když ji uviděl, mohl se potrhat smíchy a pak nám prozradil něco, co jsme nevěděli: tahle tráva prý funguje jako znamení, že majitelé domu rádi střídají partnery, že jsou to zkrátka swingers.

Jemným pokynem ruky naznačím Marii, aby se posadila. Pochopí a sedne si.

„Tak co? Jak válčíš s rodinou?“ Jaképak cavyky, hned to rozsekneme.

Zatváří se podrážděně. Co se dá dělat, nezávazná konverzace alias small talk zkrátka není můj styl. Zjistila jsem, že se vztah vybuduje mnohem rychleji, když se tahle úvodní, oťukávací fáze vynechá. Nemusí to být příjemné, ale většinou to rychle k něčemu vede, což se o zdvořilosti a chození kolem horké kaše říct nedá.

„Na takovou otázku neexistuje stručná odpověď.“

„A kdo říká, že musí být stručná? Máme přece dost času.“

Z předsíně zaslechneme šramot. Jörg kráčí z kuchyně ke schodům. Snaží se zachytit můj pohled, alespoň na ten krátký okamžik, kdy na sebe vidíme. Má sevřené rty a tak trochu poulí oči. Nejspíš to má být výhrůžka. Jörg nemá rád, když se bavím s lidmi tímto způsobem.

Ráda bych věděla, jestli si toho všimla Marie. Ale asi ne, zdá se, že pořád dumá nad mou otázkou.

Najednou vypadá jinak než předtím. Trochu se zmenšila, ramena jí mírně poklesla a v obličeji už nemá ten napjatý, vyumělkovaný úsměv, jaký člověk obvykle nasadí, když mluví s cizími lidmi o nepodstatných věcech. Teď se tváří docela neutrálně.

„Hm. Rodiče se potkali v terapeutické skupině. Chodily tam děti, kterým předčasně umřel tatínek. Jejich mrtví tatínkové je vlastně dali dohromady, není to zvláštní? Bohužel je to na naší rodině trochu vidět, zanechalo to stopy. Moje babičky se přes noc staly hlavou rodiny, ale se smrtí svých manželů se nikdy nesmířily. Chci tím říct, že oba moji rodiče vyrůstali v neúplné rodině, navíc se zhroucenými matkami. Asi proto nemluvili o svém příbuzenstvu nikdy v dobrém. S matkami se stýkali jenom proto, aby měli někoho na hlídání, když jsem byla malá. Jakmile jsem ale trochu vyrostla, už k nám babičky moc nechodily. No, tak to by bylo v krátkosti všechno. Sourozence nemám. Žádná sláva, co? Později mi rodiče opatřili chůvu, anglicky mluvící chůvu, protože hodně pracovali a měli málo času. Byla ze Srí Lanky. Vypadala trochu jako Mahátma Gándhí, taková vyhublá, hrozně přísná a věřící. Anglicky se mnou ale mluvit nesměla, protože jí to moje matka zakázala. Sama uměla anglicky mizerně, a tak se bála, abych jednou nemluvila líp než ona. Povedlo se jí to, moje angličtina opravdu za moc nestojí. Tohle všechno jsem se ale dověděla teprve nedávno, když jsem se s tou chůvou setkala. Všechno mi řekla, i to, proč si ji rodiče vybrali. Měli hodně práce a zároveň mě nechtěli svěřovat babičkám, protože byly pořád nervózní a přecitlivělé. Abych řekla pravdu, nic hezkého mě v souvislosti s naší rodinou nenapadá. Nechci říct, že se rodiče nesnažili, ale bohužel dost věcí pokazili.“

Přikývnu a změním téma.

„Můžu ti nabídnout něco k pití? Třeba kafe, trochu vylepšené.“

„Vylepšené? Myslíte s alkoholem?“ Nevěřícně se zasměje. „No tak jo,“ řekne nakonec.

Nechám ji v pokoji, tryskem odběhnu do kuchyně k našemu plně automatizovanému kávovaru a zmáčknu všechna potřebná tlačítka. Ani já, ani Jörg nemáme bohužel čas absolvovat baristický kurz, abychom mohli obsluhovat pravý italský kávovar, musíme tedy vzít zavděk nižší kvalitou. Zatímco se káva připravuje, jdu do lednice obhlédnout naše zásoby. Na svatbě se všechno vypít nestačilo, mám tedy z čeho vybírat.

Co tady dělá rum? To snad nemyslíte vážně! Nejspíš tady taky zbyl od svatby stejně jako mnoho dalších věcí, které budeme v nejbližších dnech nacházet na nejrůznějších místech po celém domě.

Dvojitý panák rumu do sklenice, přelít do hrníčku, rychle připravit druhou kávu, další dvojitý panák a šup zpátky do pokoje.

„Tu máš. A kde jsme to přestaly?“

„U mých rodičů. Ale myslím, že jsem toho už řekla dost.“

Uchopí hrníček a nese ho ke svým plným rtům. Bohužel si nevšimne, jaký hrníček jsem pro ni z legrace vybrala. No jo, mládí má i svoje nectnosti. Přitom jsem jí záměrně dala hrníček s roztomilou postavičkou Miss Scatterbrain z té známé dětské knížky. Kdysi mi ho přivezl manžel, jako žertovné překvapení. Jenže žádný žert není tak docela nevinný, to přece dnes ví každý. Jörg mi chtěl podvědomě naznačit, že mám děravou hlavu, přesně jako Miss Scatterbrain. Já si ale myslím, že jsem maniodepresivní, aniž si toho zatím někdo všiml. To si ale asi myslí každý, kdo touhle nemocí trpí, tedy že si nikdo ničeho nevšiml. Možná že maniodepresivní nejsem, spíš mám bipolární poruchu. Nebo že by jenom bi? Ale no tak, Kristy, ty jedna psychiatričko, víš o tom pendrek a jenom tak plácáš, viď?

Když Marie donese hrníček do blízkosti nosu, ovanou ji alkoholové výpary stoupající ke stropu. S úsměvem hrníček položí a řekne: „Je to pěkně silné. Copak jste tam dala?“

„Jenom trochu rumu, ale opravdu jenom trochu. A ty bys tedy chtěla u nás pracovat? Fajn. Konečně tu zavane svěží vítr.“

„A jste si jistá, že tady opravdu pracovat budu? Váš manžel se na to zrovna moc netvářil.“

Teď, když si na ni pomalu zvykám a dokážu se na ni dívat bez počáteční nervozity, myslím takový ten pocit, který člověk má, když potká někoho nového, proto si taky nikdy nepamatuju jména, protože se obvykle říkají už při podávání rukou, jenže to si člověk na tom druhém všímá spíš zevnějšku a přemýšlí, jak se sám co nejlíp vymáčknout, a najednou lup ho! a jméno je v čudu, na tom je nejlíp vidět, jak jsou někdy tradice naprd. Bylo to tak vždycky, to ano, ale proč to nezměnit? Nejlepší by bylo, kdyby se dotyční napřed pozdravili, potřásli si rukama a teprve mnohem později, když už si člověk dokáže s tím jménem něco spojit, teprve PAK by se vzájemně představili. Kdyby to fungovalo takhle, určitě bych už žádné jméno nezapomněla, na to dám krk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holka pro všechno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.