Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

POHÁDKOVÉ USPÁVANKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6201. publikaci

Ilustrace Veronika Kubáčová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Veronika Kubáčová

ISBN 978-80-271-9171-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9170-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-5714-8 (print)

Předmluva

Komu by se chtělo do postýlky, když je svět plný zajímavých věcí a báječných zážitků? Spát se ale musí. Pro snadnější usínání, pro hezké sny a snad i k přivolání nočního dobrodružství pro vás máme knihu Pohádkové uspávanky. Najdete v ní dvacet pohádkových příběhů o dětech, zvířátkách, vílách nebo o skřítcích. Všechny příběhy mají něco společného – příjemně vás naladí ke spánku a přivolají hezké sny. Jestli to opravdu funguje, to musíte posoudit sami. Stačí se s chutí pustit do čtení.

Toulavý mrak

„Mami, proč se musím pořád mračit?“ zeptal se jednoho dne malý mráček.

„Protože jsi mrak!“ odpověděla mu maminka. Pak se zarazila a opatrně se zeptala: „A co jiného bys chtěl dělat?“

„Já nevím! Chci se usmívat a chci být užitečný,“ odpověděl mráček.

Maminka nechápavě zavrtěla hlavou a dál dělala svou práci.

Mráček to ale myslel vážně. Nelíbilo se mu, že se mraky po nebi jen honí, narážejí do sebe a pak hlasitě hromují a pouštějí na sebe blesky. Občas se díval na lidi, kteří se k sobě chovali hezky. Usmívali se, byli milí, nevráželi do sebe, ale naopak si dávali navzájem přednost. Tohle se mu líbilo. Takhle by chtěl žít. Jenže na zem se jen tak nedostane. Vítr ho spolu s ostatními mraky drží vysoko nad zemí.

Večer se zachumlal do červánků, ale nepodařilo se mu usnout stejně rychle jako jindy. Přemýšlel o tom, že se vydá do světa. Třeba jsou mraky zamračené jenom tady a jinde se usmívají? Čím víc o tom přemýšlel, tím pevněji byl přesvědčený, že se podívá do světa. Aby mohl svůj plán uskutečnit, potřeboval se domluvit s nějakým větříkem, který by ho odfoukl správným směrem. Když si všechno do detailů promyslel, konečně mohl spokojeně usnout.

Ráno se probudil do deštivého dne. Dva nabručené mraky si od rána vyřizovaly účty, a tak z toho byla pěkná bouřka. Nebo ošklivá? Záleží na tom, jak se to vezme. To ho jen utvrdilo v tom, že odsud co nejdřív uteče. Prolétl se po nebi a snažil se potkat vítr nebo větřík, se kterým by se dalo na útěku domluvit.

„Nechtěl bys se mnou na výlet?“ zeptal se prvního větříku, na který narazil.

„Ani náhodou! Nejdřív práce, potom zábava,“ odbyl ho vítr a na důkaz své užitečnosti začal silně foukat. Mráček se otočil na druhou stranu a snažil se jen tak pomaloučku plout proti větru. Vydal se úplně jinam než ostatní mraky. Ani se nedíval na cestu. Plul si po obloze a s přivřenými víčky snil o tom, že se jednou podívá někam do světa. Ani mu nepřišlo, že už pluje docela dlouho.

Ze snění ho ale probralo veliké horko. Na takové teplo nebyl zvyklý. Začal se kolem sebe rozhlížet a najednou dostal strach. Nikde ani mráčku a dole na zemi nikdo, jen písek. Mráček doplul až do Afriky. Ale protože poušť nikdy předtím neviděl, nevěděl, proč je všude kolem jen písek. Z horka se začal potit a ze strachu mu z očí stékaly slzičky. Zalitoval, že utekl z domu, ale nevěděl, jak se má vrátit zpátky. Nedával dobrý pozor na cestu, a tak se ztratil.

Jak tam tak na nebi stál a přitom plakal, stala se úžasná věc. Poušť se najednou začala proměňovat. Z písku se vylouply maličké klíčky, ze kterých byly díky dešťovým kapkám rostlinky, a během pár chvil poušť rozkvetla. Už nevypadala tak nehostinně. K rostlinkám se pak seběhla zvířátka, která na mráček vděčně mávala. Mráček si uvědomil, že to byla nejspíš jeho zásluha, protože rostlinky i zvířátka vodu potřebují, a tak se rozhodl, že bude užitečný právě tady. Zamával rostlinkám i zvířátkům a s úsměvem odplul někam dál. I další kousek pouště pod jeho vláhou ožil a rozkvetl a mráček měl najednou pocit dobře vykonané práce. Věděl, že může být užitečný, a to ho opravdu těšilo.

Poušť je veliká a mraků tam zabloudí jen málo, a tak měl mráček spoustu práce, ale od té doby můžete i v poušti najít místa, kde se daří rostlinám i živočichům. Říká se jim oázy.

Strašidlo

„Já nechci jít do postele!“ odmlouval malý Vojta, když ho večer poslala maminka spát.

„Všechny děti musí spát, aby měly sílu,“ odpověděla mu maminka.

„Já budu mít sílu i bez spaní,“ namítl Vojta.

„To si jen myslíš. Neodmlouvej a alou do postele!“

„A nemůžu spát s tebou?“ zeptal se Vojta s prosíkem v očích.

„Co tě to napadlo? Vždyť už jsi velký kluk. Máš svou vlastní postel, tak můžeš spát v ní.“

„Ale já nemůžu spát!“

„Proč bys nemohl?“ divila se maminka.

„V mojí posteli straší!“ odpověděl jí s vážnou tváří Vojta.

Maminka se na Vojtu chvíli dívala a pak ji něco napadlo. „Tak to strašidlo vyženeme,“ řekla a zamířila k posteli, aby vytřepala deku i polštář. „Vidíš? Už tu žádné není!“

Vojta se neochotně odšoural do postele a snažil se usnout, ale moc se mu to nedařilo. Když se ráno probudil, bylo mu do pláče. Celé tělo ho svědilo, a tak se začal divoce škrábat.

Maminka zrovna procházela kolem jeho pokoje, uviděla synka a zpozorněla. „Co se děje?“ zeptala se vyděšeně.

„Zase tu bylo to strašidlo! V noci mě lechtalo a štípalo!“ odpověděl jí Vojta vyčítavě. Měl mamince za zlé, že mu večer nevěřila.

„Ukaž!“ řekla maminka ustaraně a vyhrnula Vojtovi pyžamové triko. Opravdu měl na těle štípance a škrábance. „To je divné,“ řekla zamyšleně. Pak zašla do koupelny pro hojivou mastičku a Vojtu s ní celého namazala.

Vojta si potom dlouho nerušeně hrál venku na zahradě. Tam se strašidla nebál. Trápilo ho jen v jeho pokojíčku, a nejvíc večer v posteli.

Večer to Vojta zkusil znovu. „Mami, nemusím dneska spát ve své posteli?“

Maminka zamyšleně mlčela, ale naštěstí šel kolem tatínek. Maminka mu o Vojtově strašidle vyprávěla, a tak navrhl: „Pro dnešek si postele vyměníme. Ty budeš spát na mé posteli a já ve tvé. Pořádní chlapi se strašidel nebojí,“ připomněl mu nebojácně tatínek. Vojtovi zasvítilo v očích. Bylo mu jedno, že ho tatínek považuje za strašpytla. Hlavně že nemusí spát se strašidlem v jedné posteli.

Když se vykoupal a převlékl do čistého pyžamka, s chutí vklouzl do tatínkovy postele a spokojeně usnul.

Tatínek se ještě chvíli díval na televizi, protože dávali přenos z nějakého zajímavého sportovního utkání, ale pak se také odebral do postele. Do Vojtovy.

Ráno se Vojta probudil svěží a vyspaný, zato tatínek byl celý poškrábaný. Když ho maminka viděla, spráskla ruce. „Že by tady opravdu řádilo strašidlo?“ zeptala se nejistě.

Tatínek se na ni přísně podíval. „Snad nevěříš na strašidla? Spíš tu řádí nějaká blecha.“

„Kde by se tu vzala blecha?“ divila se maminka. „Žádné zvíře nemáme. Jen rybičky, a ty snad blechy nemají! Nebo jo?“

Tatínek se na maminku usmál a pak zavolal Vojtu.

„Vojtíšku,“ začal mile. „Nehrál sis někdy s nějakým pejskem?“ zeptal se ho.

Vojta zavrtěl hlavou. „A s jiným zvířátkem?“ zeptal se tatínek znovu. Vojta se zamyslel.

„Třeba s kočičkou,“ pomáhala mu maminka.

„Jedna kočka za mnou přišla na zahradu,“ potvrdil Vojta a maminka s tatínkem se na sebe významně podívali.

„To tvoje strašidlo není žádné strašidlo, ale blecha,“ vysvětlil Vojtovi táta. „Teď ji jdeme hledat!“

„Kdo ji uloví jako první, dostane zmrzlinový pohár!“ řekla maminka a odešla do kuchyně. Lov přenechala Vojtovi s tátou.

Vojtovi se ta hra moc líbila. A když pak blechu jako první sám ulovil, byl nadšený. Zbavil se svého strašidla a ještě za to dostal báječný zmrzlinový pohár.

Budík

Jiříka začalo bolet v krku, a tak musel s maminkou k paní doktorce.

„Otevři ústa,“ vybídla ho paní doktorka. Jiřík otevřel pusu dokořán.

„To je ošklivá angína. Bacily se ti v krku tedy opravdu vyřádily. Ale neboj, my je vyženeme. Napíšu ti recept na tabletky, kterých se bojí. Za týden utečou a ty budeš zase skotačit na hřišti,“ řekla vlídně paní doktorka.

Když odcházeli z ordinace, maminka na Jiříka mrkla a řekla: „Už jsi velký kluk. Co kdybys zůstal sám doma? Mám v práci něco moc důležitého.“

Jiřík se usmál. „Neboj, mami, to zvládnu!“

„Tabletky, které budeš užívat, jsou antibiotika. Musí se brát v pravidelnou dobu několikrát denně. Možná bych ti měla koupit budík,“ přemýšlela nahlas maminka.

Jiříkovi se to zdálo jako báječný nápad, a tak zašli s maminkou do lékárny a pak ještě do hodinářství. Měli tam spoustu hodinek, hromadu hodin a horu budíků. Jiřík si mohl vybrat ten, který se mu líbil nejvíc. Do oka mu padl jeden kulatý a oranžový. Měl veliké číslice, a hlavně ručičky, které vypadaly jako opravdové ruce s nataženým ukazováčkem.

„Ten se mi líbí,“ řekl mamince a ona ho hned zaplatila.

Doma se Jiřík se šátkem na krku uložil do postele. Maminka dala Jiříkovi tabletku a nařídila budík na dobu, kdy by měl brát další. Pak odešla do práce.

Jiřík se na budík nemohl vynadívat. Dokonce si s ním začal povídat a budík mu k jeho velkému překvapení i odpovídal. Jiřík si pochvaloval, jak dobře vybral. Při boji s bacily se ale unavil, na chvíli zavřel oči a pak tvrdě usnul. Budík ho však spolehlivě vzbudil. „Tabletku,“ připomněl mu budík. Jiřík ho nejprve zaklapl a pak si spolkl bílou tabletku.

Do hrnku si nalil trochu čaje z termosky a snědl obložený rohlík, který mu maminka nachystala. Pak si zase hrál a povídal se svým budíkem.

„Tak jak jsi to tady sám zvládl?“ zeptala se maminka a Jiřík jí vyprávěl o svém báječném budíku. Maminka všemu jeho vyprávění nevěřila, ale byla ráda, že s tím budíkem měla dobrý nápad.

Týden uplynul jako nic a Jiřík se uzdravil. Musel opět začít chodit do školy.

První den ho budík vzbudil. Těšil se, že si spolu budou povídat už od rána, ale Jiřík se místo toho oblékl a s aktovkou na zádech odešel do školy. Budíku se to nelíbilo, a tak si řekl, že příště Jiříka nevzbudí. Chtěl, aby s ním jeho kamarád zůstal doma. Netušil, že do školy se chodit musí a Jiřík teď kvůli němu bude mít potíže.

Další ráno už to bylo jinak. Budík nezazvonil, jak měl. Když se Jiřík sám od sebe vzbudil a zjistil, kolik je hodin, úplně se zděsil. Bleskurychle se oblékl, popadl školní tašku a bez snídaně vyběhl ven. Do školy přišel pozdě. Dávno po zazvonění. Paní učitelka se na něj mračila, a navíc dostal i poznámku. První ošklivou poznámku.

„Já za to nemůžu. Budík vůbec nezazvonil,“ vysvětloval odpoledne mamince.

„Jak je to možné?“ divila se maminka. Hned šla budík zkontrolovat, ale porouchaný se jí nezdál. Když ho nařídila, zazvonil, jak měl.

Další ráno se všechno opakovalo. To už se maminka na Jiříka zlobila. Myslela si, že to byla jeho vina, a tak si to v práci zařídila tak, aby mohla přijít později. Ráno čekala, kdy se z pokojíčku ozve zvonění budíku, ale nic neslyšela. Když už uplynula doba, kdy měl Jiřík vstát, a budík stále nezvonil, zašla ho raději vzbudit sama. Překvapeně si budík prohlížela. Pak si ho dala do kabelky.

„Proč si ho dáváš do kabelky?“ zeptal se Jiřík.

„Zajdu ho vrátit!“ odpověděla maminka. „K čemu je budík, který nezvoní?“

Budík se polekal a začal v kabelce zvonit. Maminka s Jiříkem se na sebe podívali.

„Já mu zkusím nejdřív domluvit,“ přimlouval se Jiřík.

„Dobře, ale až odpoledne. Teď upaluj do školy, ať zase nepřijdeš pozdě!“

Když se po obědě Jiřík vrátil ze školy, hned začal svému budíku domlouvat: „Proč nezvoníš? Maminka tě chce vrátit do obchodu.“

Budík zaraženě mlčel. Chtěl, aby s ním Jiřík zůstal doma, aby si spolu hráli, a vůbec ho nenapadlo, že způsobí takové potíže.

„Všechny děti musí ráno do školy. Já musím taky, a tak by se mi hodilo, kdybys mě ráno vzbudil,“ řekl Jiřík. Pak na svůj budík mrkl a dodal: „Prosím!“ Budík zahýbal ručičkami. Zdálo se, že všechno pochopil.

Od té doby si budík dával dobrý pozor, aby svého kamaráda vzbudil včas. Stal se z něj ten nejpřesnější a nespolehlivější budík na světě.

Kouzelný župánek

Markétka byla přes víkend u babičky. Rodiče odjeli na služební cestu a ona byla ještě dost malá na to, aby zůstala sama doma.

„Babi, budeš mi něco vyprávět?“ zeptala se babičky. Už byla vykoupaná a převlečená do noční košilky.

„Budu, ale nejdřív si vezmi bačkůrky a župánek, ať nenastydneš,“ vybídla ji babička.

„Ale já župan nechci,“ odporovala Markétka.

„A proč ne?“ divila se babička. Sama nosila župan docela často.

„Kouše,“ odpověděla Markétka.

„Ale jdi! Župan není pes, aby kousal!“ Pak se babička na chvíli zamyslela. „Mám pocit, že něco důležitého nevíš,“ prohlásila tichým hlasem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádkové uspávanky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.