© Pavel Kohout, 2013

Image © Ondřej Kohout, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-098-5

1

Mea culpa. Mea maxima culpa!

Ale proč tak vznešeně?

Jsem blbá, blbá na kvadrát! Jenže, jenže: mohla jsem to předpokládat? Když jsem své Gábince nad dortem upečeným k jejím patnáctinám začala ztrémovaně vykládat od lesa, proč začne brzo krvácet (já, nepoučené dítko plachých katolíků a na smůlu nejvyvinutější ze třídy, si kdysi zoufala, že mám těžké vnitřní zranění), sdělila mi s nezměněným buličím výrazem skoro uraženě, že už přece není panna.

Tenhle mládenec měřil ke dvěma metrům a působil jako žádaný oblažovatel náročných žen. Vídávala jsem ho občas v závodní jídelně (nebyl k přehlédnutí) a časem cítila příjemné vinění, že o mně dobře ví. Ani ve snu mě ovšem nenapadlo zaplést se s mužskou osobou o tolik mladší. Když jsem ho teď spatřila na parníku (peněz plánovaných ještě za totality na mávátka do průvodu použil podnik k májové plavbě), pomyslela jsem zčistajasna, že by bylo příjemné, kdyby mě objímal. Hned jsem se zhrozila (první zajíc? to brzo!), ukázala mu záda a vybavovala se křečovitě s kolegy z inzerce. Po dvou dvojkách nebyli míň otravní, ale tím dotěrnější, terčem trapných poklon byla zase jednou má nešťastná prsa. (Do práce jsem se šněrovala jak hulán, na palubu ovšem oblékla poměrně přiléhavý svetr.)

Přechodně mě bavil výšleh zájmu našeho šéfreportéra. Přiletěl bez pochyb taky na můj ‚naďěrný signál‘ (citát: Olin, dříve zakázaný sochař, teď Spectabilis nebo co), ale aspoň se snažil kulturně to maskovat líčením svého žurnalismu, který mu vynesl pověst kladiva na komunisty a listu zvýšený náklad. Jenže se nezřízeně chvástal, což mě popudilo.

— Jak dlouho píšete? optala jsem se nevinně.

— Sedm let. (Bezelstně mi lezl do pasti.)

— Že jste takhle nepsal dřív, nemuseli tu řádit do předloňska.

— No… to přece nešlo!

— No jasně, teď se všecko smí!

Hodil do sebe naráz půl číše, aby se mohl vydat k baru. V závětří kapitánského můstku jsem následně provedla neodkladnou operaci: vysvětlila smrtelně nudnému, mně však sympatickému redaktoru Osobních zpráv (jediný ze státních katolíků v podniku chodil do kostela i před revolucí), že vyslyšet jeho nabídku k sňatku mi brání především existence Juliena. (Vymyšlený francouzský snoubenec z Amiensu mi po léta pomáhal hájit i mlžit soukromí; příjmení Sorel jsem ovšem prozrazovala výhradně nápadníkům, kteří s jistotou neznali Stendhala.)

Později, když vltavský parníček otáčel za Vranovskou propustí a v soumraku nad ním zaplanuly girlandy barevných žárovek, se do mě vkousla lítost. Byl první máj, byl lásky čas, ale Viktor se po měsíčním mlčení neozval ani dnes, takže nebudu podle zaručené pověry milostně políbená až zas do máje…

Vrátila jsem se k bufetu pro další dvoudeci. Povzbudilo mou chuť kouřit. Takže jsem musela v pití přidat, abych srovnala hladiny alkoholu a nikotinu (jinak mi hrozilo buď bolení hlavy, nebo pálení žáhy). Chvíli jsem strpěla, aby o mě opilecky soupeřil sám můj obézní šéf s vychrtlým vedoucím odbytu, oba mi shodně nabízeli po přistání ‚šláftruňk‘ ve svých kancelářích, vybavených (staronomenklaturním) gaučem (fuj, podruhé nikdy!), než jsem tu grotesku pokrytecky ukončila připomínkou, že jsou ženáči a teď už i veřejně křesťané.

Já, co žiju přes rok ve smrtelném hříchu!

Před přistáním jsem vartovala na správném místě a vyrazila na břeh první. Teprv nahoře za Mánesem jsem zvolnila a táhla vlahou nocí teskně na tramvaj po liduprázdném nábřeží (jako by se v porevoluční Praze nepřepadalo ostošest), až mě vylekal zezadu se nořící stín. Byl to však dlouhý mladík a potvrdil můj soud: způsobně se představil (Václav, lektor čehosi) a správně otázal, nemám-li chuť na poslední sklenku v lepším prostředí.

Vinárnička k němu měla ovšem daleko. Ubrusy potřísněné a vrchnímu nezlepšila náladu ani dvacítka předem. (Chcete tu být přes noc kapitalisti, ale do smrti si socialisticky válet šunky! Citát: Viktor. Ach, miláčku, proč se mnou nejsi ty? Co tu hledám s tím náhodným donchuánkem? Však vím: svobodu. Svobodu od tebe. Takhle to nemůže zůstat!)

Celkem mě nenudil, prokazoval jistou úroveň (respektoval věkový rozdíl a nedával jej najevo), leccos přečetl i viděl, měl o tom dokonce mínění. Pak jsem excelovala já, když došlo na moderní muziku, nestydatě jsem papouškovala, co jsem kdy jedním uchem pochytila od Gábiny a jejích diskobolů, vem je ďas! Teď mi ty jalovosti přišly vhod, hošík žasl, dalo se přímo měřit, jak mi propadá. Lítost mezitím uzrála v mou nejnebezpečnější náladu: vzdor.

Tak dobře, miláčku můj nejdražší, staniž se, jak si žádáš! Zahnu ti, a bude.

Vzdor tomu jsem vychovaně zapravila svůj řád a objednala si i taxi domů. Pane Bože, ty vidíš, že tomu nechávám vůli, nepřeješ-li takové léčbě, učiň, ať mě nezve! (Jsem ke všemu žalostný zbabělec.) Mezi dveřmi lokálu a drožky se stačil tiše optat, smí-li mě pozvat k sobě, na kávu a hudbu, rozumí se! má pár bezvadných desek s Joan Baezovou, kterou tak ctím (ha ha). Byl přitom trochu moc rozechvělý, což se mi (v zatmění mozku) líbilo, má úctu k stáří! posmívala jsem se v duchu, a řekla, Proč ne? Vše spělo k historickému činu…

Při vší touze (ach, a že jsem s léty pořád touživější!) jsem byla, světe, dodneška staromódně věrná, spala jsem vždycky s jedním, s tím jediným, jen když mě zklamal, ztratil mě celou (i když to byl můj krásný mladý manžel, anebo, viď, Viktore, dokonce ty sám… dnes někoho ponejprv podvedu, a budeš to zase ty).

Pohledný jinoch o tom všem neměl tušení, byla jsem taky na výši! musel si myslet, že je to pro mě všední jak denní chléb. (Až mě příště pozdraví v kantýně, vystřihnu ho, ať má pocit, že se mu to zdálo, je mouřenín, který mě má vysvobodit z kruté lásky.)

Dík ovínění jsem nevnímala ulici, dům, patro ani byt, teprve jeho pokoj, který se výzdobou i zmatkem podobal Gábininu (i to mě mělo varovat). Ale byla jsem rozhodnuta. Pustil gramofon (škrábl přitom desku), zhasl velké světlo (na kávu naštěstí zapomněl), přiklekl k mému křeslu (tak, že ani nešlo se nelíbat) a strefil se mi na nos. To už jsem musela poznat chybu, ale bylo pozdě, jeho neobratnost mě přímo dojala, takže jsem mu předvedla, jak se líbá, když se chce, a on pak upevnil původní dojem, když ke mně neomylně našel klíč: začal mi jemně hladit tvář. Na to přišli jen dva z mých milenců, ostatní mě začali rovnou nepříčetně hníst, nikdy mi to nepřestalo vadit.

Hned nato další marné varování, když se nemístně optal, Můžu? Ano, řekla jsem, stižena totální ztrátou soudnosti. Abych nás ušetřila trapného šmátrání, zbavila jsem se sama černého body, a dokonce se ješitně potěšila, jak žasne, co objevil.

Miláčku Viktore, tolik zbožňující tuhle krajinu mého těla, mohls ji mít už do smrti jako výhradní držitel, kdybys mi byl ještě jednou uvěřil!

Po roce neúčinné věrnosti k ní tedy teď lacino přišel jakýsi Vašíček, co měl neochmýřenou kuřecí hruď a útlý pas i boky (jak figuríňák z výkladní skříně), bez dlouhých cavyků jsem ho prostě přitáhla k sobě, honem! ať to mám za sebou, a s tím celou svou marně ohřívanou lásku!

Au! mezi prsy palčivý řez, cože? on mě kousl?? No ne! Byl v transu a cosi mumlal, až jsem pochopila větu, kterou do mě rytmicky vbíjel, Vy se — na mě — stejně — vyka — šlete… naivita zoufalství mi vyjevila celý průšvih: byla jsem v rukou zamilovaného jelimánka! jenže to už se bez výstrahy vzepjal a štíhlá tajle mezi mými koleny se divoce otřásala. Leknutím mě po rozumu opustila i síla, neuměla jsem se včas vyprostit.

Vystřízlivěl dřív než já, studeně se zpotil, pustil mě a přestal tížit, koktavě se omlouval. Oněměla jsem. Jak se tohle mohlo stát mně?? Uprostřed cyklu!! Ne, můj Bože, takový hokuspokus nemůžeš mít v úmyslu, ostatně stalo se párkrát loni i letos a nikdy nic! (Viktorovi jsem příznivou dobu zatajovala v pomatené naději, jenže můj mateřský čas byl nepochybně tentam.)

Přesto jsem si okamžitě žádala koupelnu, jeho stopy mi byly odporné. Zničeně ukázal směr, doprovodu se neodvážil. Popadla jsem body a sukni, abych se nevracela nahá. Třásla jsem se vzteky i pokořením a zároveň pociťovala divné zadostiučinění, jako by nad mým hnusným Já triumfovalo lepší. (Dobře se ti stalo!)

Z koupelny čišela nepřítomnost ženy, jenže soukromí toho blbečka mě zajímalo ze všeho nejmíň. Ve dveřích chyběl klíč, ale nevěřila jsem, že by se odvážil za mnou, vybrala jsem si ručník, co vypadal nejčistěji (protože byl hnědý), a vkročila do vany. V protějším zrcadle jsem uviděla nadělení: těsně nad prsy se mi rděla parádní rudá pečeť.

Od divokého léta s Josefem jsem nezapomněla, že mě bude zdobit nejmíň čtrnáct dnů, postupně karmínová, fialová, modrá a zelenožlutá. Ve své bídě jsem alespoň vzpurně zadoufala, že se Viktor zjeví včas, aby se stačil pokochat. (Snad tě to bodne, miláčku, snad ti dojde, do čeho mě i nás oba ženeš!)

Teplá voda netekla, bičovala jsem se studenou sprchou jak flagelant, vyplavovala si klín, až mi zledověl k bezcitnosti. Když za mnou přece jen vrzly dveře, dala jsem mu lekci, jakou ten povedený lektor dávno zasloužil.

— Vypadněte, ale trapem!

Odpověděl chraplavý hlas.

— Já jsem tu doma, slečínko.

Při obrátce jsem ho skoro postříkala. Černě osrstěný postarší typ byl jen v trenýrkách, ze kterých se dral pivní sval, krk měl tlustý jak hlavu — učiněný mlok! Upustila jsem ruční sprchu do vany a zakryla si rukama, co šlo.

— Kdo jste??

Současně mi došlo: ten blbeček mě nechal nahou promenovat v bytě rodičů!

— To bych rád věděl o vás, civěl na mě s nemenším hnusem, — a taky, kde na vás Váša bere prachy.

Zatmělo se mi.

— Že se nestydíš! vyjel na něho z předsíně můj provinilý milec, — koukej, ať spíš!

Táhl ho za loket z koupelny. Ve vzduchu visela rvačka, a co já pak? Absurdnosti nebraly konce: pořízek zvadl a poslušně zapadl do nejbližších dveří. Mladík byl naštěstí opět oblečený a vědom si svého průseru.

— Prosím vás, nezlobte se! Vy se mi dávno tak líbíte…

Hned vystihl, že je to poslední, co jsem hodlala poslouchat, a nechal mě, abych se dooblékla o samotě, až pak se odkudsi vynořil s očima spráskaného psa.

— Můžu jít s váma dolů odemknout…?

Idiote! soptila jsem, na hlavní ses nezeptal!

— Budete muset, odsekla jsem nahlas.

Nečekala jsem, až přivolá výtah, a rázovala ze schodů, že mi sotva stačil. Než odemkl, zaváhal, snad se chtěl dál kát, ale můj zuřivý výraz ho odradil. Vyrazila jsem do noci bez pozdravu, pryč od té ostudy! neslyšela jsem zapadnout dveře, takže jistě hleděl za mnou, ať si tam zcepení! Nebe mi seslalo taxikáře, který mířil sice opačným směrem ke své posteli, ale slitoval se, Bože, odpusť mi, modlila jsem se cestou, a ty mě nezavrhni, Viktore, miláčku! opakovala jsem si napříč celou Prahou, až jsem se trochu uklidnila.

Dceruška ovšemže nebyla doma, víno jsem dopila včera a cigarety zapomněla v té peleši. Z úlevných požitků zbývaly dva: vykoupat se a vybrečet. S jednou nohou nad pářící vanou a se slzami na krajíčku jsem uslyšela telefon. Bosonahá jsem si šla poslechnout obvyklou zprávu, že má pitomá potomka (proč se o ni už zas vůbec nezajímá její zploditel? proč musím všechno vyžrat já??) někde ve zdraví chlastá a šoustá (ostatně celá matka, otec se odjakživa kurvil jen v politice).

— Neruším…?

Tak se ptal pouze Viktor (ještě po dvaceti letech).

Za neplné tři roky od patnáctky stačila má dceruška spotřebovat víc milenců než za dvě desetiletí já, která se považuju za povětrnou. Nedávno jsem si je doma nad vínem spočítala (samo o sobě známka úpadku). Bilance: hned za prvního jsem se vdala, hned kvůli druhému se rozvedla, můj osudový, kterému jsem právě proto posedle unikala k nevýznamným nápadníkům, aby mě bral znova na vědomí, až ztratil nervy a emigroval (než před bolševikem spíš přede mnou) za moře. Jednoho jsem si málem vzala z nezkrotné potřeby těla, přepadla mě po ztrátě něžné lásky; říkal mi Mé poslední zvonění (šlo mu na pětapadesát), jedno dlouhé léto jsme řádili jako tygři (doslova: honili jsme se po jeho mansardě, Josef na mě skákal z gauče a já ho na koberci odrážela rukama nohama, byl samý škráb a já nemohla pro kousance na plovárnu). Jenže tehdy mě Gábinka (rozcitlivělý pulec) zřejmě nejvíc (a naposled) potřebovala, pořád mě chtěla, a já ji nechávala doma s televizí; když jsem jí Josefa konečně představila, rozhodla se ho za trest nenávidět. Chápala jsem to jako Boží trest a opustila ho s těžkým srdcem. (Ale i z rozumu: věděla jsem už, čím je, a nevěřila, že bych to zvládla.) Snažila jsem se slepit rodinné sklo v kajícné podobě obětavé matky, byla to má nejlepší léta, mužští (v tom věku příliš dlouho ženatí a zralí k prvnímu rozvodu) tokali a říjeli, jenže já se upjala ke své misi (i křesťanské: začala jsem žít s obleženou církví a brala dceru s sebou) tak, že jsem vyslyšela všeho všudy tři (spíš z obavy, že bez toho rychle odkvetu). S jedním jsem byla párkrát tajně na chatě, s druhým jednou (ale i toho příliš!) na hotelu (v socialistické Praze spojeno s rizikem, že mě budou jako štětku lámat ke spolupráci), s třetím (rdím se studem ještě dnes) právě v šéfově kanceláři přiopilá po mejdanu, kterým předchůdce dnešního oslavoval naštěstí přeložení do rodné Ostravy. Na vrcholu této ‚askeze‘ jsem objevila, že Gábina měsíc nechodí do školy.

Naposled to spravil klasický výprask s pohrůžkou, že ji jakožto osobu práce se štítící vrazí do polepšovny, věděla, že ‚oni‘ jsou toho schopni. Brzo si ale spočítala, bestie malá (mazaná po tatíčkovi), že jí nic nehrozí, dokud budu podpisovat omluvenky, a já to samozřejmě činila, co mi zbývalo? Když poprvé přišla až ráno, zmydlila jsem ji hlava nehlava. Nato zmizela na celý víkend, a když se uráčila vrátit, líbala jsem ji štěstím bez sebe jak pominutá. (Musel na mě být, vybrečenou z podoby, otřesný pohled, nepřestala se sice toulat, ale většinou mě aspoň vzbudila telefonem, aby mi v dunění baskytar a vřavě hlasů oznámila, že zatím žije.)

Osamělá a prázdná jsem neřekla Ne plavčíkovi z Podolí, kam jsem onoho léta putovala rovnou z práce. Byl přirozeně mužný, ne hloupý, stejně starý a taky rozvedený. Že byla jeho kabinka na koupališti ubohá a doma mu prý za dveřmi připoslouchávala matka, brala jsem ho brzo k nám; Gábina se tam tou dobou nevyskytovala vůbec, zaláskovaná do jakéhosi bubeníka z andrgraundu. (Celá Praha se zdála být jediný andrgraund, který přesto nechával u vesla komunisty!) Jarek mě zas probudil k normálnímu životu, dost to se mnou uměl, jednu noc jsem musela vykřiknout, nato světlo a ve dveřích pokoje má dcera, Mami, co ti je?? přitom valila oči na Jarkův holý zadek, a ten mužský bez maturity či kindrštůbe k ní otočil hlavu, Zrovna žije, holka, klidně spi dál! Nevyčetla mi ho, měla před ním dokonce respekt, jenže bylo pozdě: na podzim se bolševická chatrč konečně zhroutila i u nás, a zjara se vrátil Viktor, můj drahý Král Pravý a Poslední…

Čekala jsem jeho zavolání od onoho listopadového dne, kdy to prasklo. Najednou jsem poznala, že jsem byla i navždycky zůstanu jeho a že to byl ďábel sám, kdo mě posedl trucem, aby zkazil, co ve mně bylo nejčistší. Věděla jsem najednou bezpečně, že ve mně tentokrát najde životní jistotu. Já jsem Petra! opakovala jsem si před usnutím jak bláznivka, a to je skála…! Jarek mi posílal smutné dopisy (neposloužil si: otřelé banality) a nic netušící Gábina prohlásila překvapivě, že jsem potvora, která si neumí vážit lásky. Pak se Viktor (až v květnu!) konečně ohlásil a objevil.

Ponejprv jsem požádala dceru, aby se na noc nevracela, a nechala ji věřit, že napomáhá smíření s Jarkem. Na Viktora jsem za dobu odloučení téměř nevzpomněla, po prvním šoku jsem ho v sobě potlačila, z pudu sebezáchovy. A náhle tu byl vše přesahující vztah trvající přes půl života, téměř dvacet let! (Těch deset nulových se proměnilo v příběh Odyssea a Penelopy…)

Přichystala jsem jeho oblíbená plněná vejce, koupila dvě sedmičky kořeněného tramínu, co nám dřív tak chutnával, ale sotva jsme smočili rty, posedle jsme přivolávali minulost, která se teď jevila jako nepřetržitý svátek. (Pamatuješ? Vzpomínáš? Víš ještě?) Za pouhou hodinu jsme urazili stejnou cestu jako kdysi za první roky známosti a znovu si propadli. Všechny hořkosti byly tytam, octli jsme se znovu stejně nevědomí, dychtiví, rozčilení a žasnoucí na samém počátku a putovali jako tenkrát od studu k něze, od něhy k touze a dál k vášni, jaké jsem se přiblížila jen s Josefem. Tentokrát jsem však milovala a nadšené smysly mě přenesly za hranici dosud neobjeveného. Brzo jsem měla pochopit, že to byla i hranice, u níž končí závratné štěstí a začíná bezedné trápení.

Viktor, můj věčný milý, neskrýval, že ho ten beztížný noční let rozvrátil. Ne já, nýbrž on, katolík pouze křestním listem, působil u ranní kávy jako zajatec smrtelného hříchu. Byl bledý a hlas ho opouštěl, když mi líčil (nevyčítavě, spíš jako by vykládal studentům zásady monetární politiky), jak byl po každém z mých provokačních úniků zoufalejší (a já až na Olina dávno pořádně nevím, jak se jmenovali), až neviděl jinou záchranu než emigraci; jak ho první dobu tam nejvíc drtilo, že mě do smrti nepotká, jak několik let nedokázal s nikým spát (a já se tu zanedlouho utěšovala s jeho kamarádem, z něhož se vyklubal, radši zapomenout…), až se mu v prvním profesorském roce zapsala na přednášky mladičká Slovenka (ach! vášnivá národnost!), dcera židovských lékařů z Bratislavy (ach, ach! vyvolená rasa!), kteří utekli po osmašedesátém, a on si ji po krátké známosti vzal (je tak krásná, tak chytrá a tak milostiplná? neptat se: lépe v mylné naději sníti, než strašlivou poznati jistotu… volně podle Erbena), ale pak čekali, až i ona dostuduje (a já svou dálku z lenosti přerušila), takže jejich dcerce je teprv rok (a já ti včas nedala syna).

Ovšemže jsem ho měla natotata poslat pryč, jenže mě nenapadlo ze žalu nic lepšího než nechat stydnout kávu, kleknout si před něho, vyjmout z noční řízy (oblékla jsem k snídani) obě své strastné přítěže, kterých se v noci stejně jako dřív nemohl vynalíbat (že by jeho židovka v tomhle punktu nevedla…?), a podat mu je na dlaních jako tenkrát, jako tenkrát. Okamžitě zrudl (zapomněla jsem, jak ho rušívalo světlo, a do pokoje zářilo ranní slunce), ale nabídka byla silnější než stud, poklekl ke mně, složil mi jako kdysi tvář na srdce a přisál se ke mně jak dítě, netuším, jestli na minutu nebo na hodinu. Někdy jsme se začali znova milovat a ke konci plakali oba rozkoší, láskou, dokonalým štěstím.

Rozloučili jsme se v mátohách, zapomněl mi dát adresu a telefon, na ničem jsme se nedomluvili, ale bylo přece jasné, že se ozve ještě dnes, nejpozději zítra.Po třech dnech mě zdrtilo poznání, že věren své povaze nevyhodí svůj nový život do vzduchu, ale že zůstane Kanaďan, profesor, manžel i otec a nebude už nikdy můj.

Ozval se zhruba za měsíc, když už jsem věřila, že je zpátky za mořem, zeptal se jako vždy, zda neruší či nezdržuje, a jak se mi vede. Chtělo se mi jako před lety křičet Zamrzám! (stavy duše jsme si sdělovali obrazy, které jim byly blíž než banální omšelosti), ale psalo se žel Teď, můj miláček náležel mladistvé (jistě) ohnivé (zřejmě) krasavici, kterou navíc zbožňoval (určitě) za to, že mu povila Královnu židů i křesťanů, pročež jsem s bušícím srdcem řekla, že dobře, děkuju za optání. Je mimořádně večer sám, oznámil mi taky zadýchaně, směl by mě navštívit? (Jinému amantovi bych práskla telefonem.) Ale ovšem! dozvěděl se (Gábina zanechala načmáraný vzkaz, že jede s někým někam a vrátí se někdy) a já se jala v rozrušení převlékat čerstvé ložní prádlo.

Když jako vždy dvakrát krátce cvrnknul, podlamovaly se mi trémou nohy, podala jsem mu zmateně ruku (jako kdysi před naším společným letopočtem) a tři přinesené růže seřízla pro jistotu v kuchyni, aby neviděl, jak se mi rozklepaly obě ruce. Chce turka? volala jsem (normální hlas selhával), prosil si, stačila jsem se zklidnit a za chvíli cinkaly lžičky ve starých buclácích. (Co vlastně? pozdvihování, či hranu?)

Znejmilejší seděl proti mně jako před dvěma desetiletími ve stejném křesílku, kudrnatý, vyholený a voňavý, k nerozeznání od studentíka, jehož mi právě tu se smíchem představil můj krásný mladý manžel (To je Víťa, mé astrální dvojče, jenže na rozdíl ode mě serióznost sama! ach ne, naneštěstí nelhal, právě kvůli tomu jsem Viktorovi uraženě unikala, a teď ho pro to miluju jak blázen). Mlela jsem páté přes deváté, abych oddálila příšernou zvěst, která mu hleděla z očí odjakživa neschopných přetvářky: že zbožňuje svou ženu i její plod a hluboce lituje, dal-li mi snad minule falešnou naději, jako by mohlo ožít, co dávno umřelo.

— Petro, uslyšela jsem, když mi konečně došla nit, — já tě miluju. Myslím na tebe ustavičně. Toužím po tobě tak, že ztrácím soudnost i ovládání. Dokonce i při ní…!

— Ve čtyřech větách mi otevřel nebe i peklo. Už zas věcně, jak odpovídalo jeho letoře i profesi, zmapoval prostor, který zbýval pro mě: jeho žena s ním přestála svízelná léta, je nemyslitelné, aby ji oplátkou proradně opustil nebo i jen veřejně pokořil souběžným vztahem; krom toho, což mi sděluje jako první, neboť Vanesa (ach, ach, ach! i jméno má pěknější a stejnou iniciálu jako on) je dosud v bratislavském bytě, kde chybí telefon (tak jsem zvěděla příčinu svého dlouhého čekání i krátkého štěstí), byl dnes povolán za ekonomického poradce místopředsedy vlády.

— Ale ovšem jen tehdy, Petro, jestli mi přes to všecko zůstaneš ty, jinak se vrátím zpět!

Tak mi můj miláček s vyznáním lásky vlastně oznámil, že nepřestane obcovat se svou zákonitou chotí a na mě bude mít čas jednou za uherský měsíc, ale já byla v sedmém nebi. On mě miluje! On mi zůstane! Jsem skála, co pohnula horou, a vyplatí se mi trpělivě snášet příkoří skrývaného vztahu, protože s každým spočinutím na mém srdci bude můj o trochu víc, až snad… Až!

Má-li se odvážit chtít mě, pokračoval rozčileně, když mi může nabídnout tak málo, musím mu pomoct. Ach, miláčku, ráda, jakkoli! Nesnesl by pomyšlení, že tu třebas trčím sama a čekám na něho. Dává mi naprostou svobodu a nehodlá se mě nikdy na nic ptát. Chápe to jako jediné řešení. Rozuměj, Petro (rozumím ti, miláčku, mluv si třeba portugalsky!), chci tím aspoň udržet život nás všech v rovnováze (tvé přání je mi rozkazem i pokáním).

Po onom nepřímém slibu nevěry jsme se do rána úžasně milovali a ještě tři dny ve mně zněl a svítil, než mě přepadlo vědomí, že už musel být jistě zase s ní. (Má útěcha: myslí-li při ní na mne, jak mi řekl, nemůže s ní mít skutečnou lásku, tu mu dávám jen já! Moje pochybnost: funguje to tak doopravdy?) Tak se počal mučivý koloběh nebe-peklo-ráj. Po každém naplnění prázdnota, bolavá touha rostoucí dva, tři i nekonečné čtyři týdny, kdy se vůbec neozval. Ale při každém návratu mě miloval o to vroucněji.

Vedle mého milostného klání přituhoval i obecný politický zápas. Ve vlasti se vyrojily mraky čackých bojovníků proti komunismu (co na něm donedávna čile cizopasili), a že byl už předtím poražen, vedli zástupné války (hlavně proti bývalým disidentům a většinou za to, aby se mohli dál flákat a krást). Gábina se na školu jednoduše vykašlala tím, že studentskou stávku neskončila se spolužáky (halila anarchistickými hesly, že je už líná jak veš), teď to bylo každému jedno, krom mě, která ji musela živit. Ale byla to jediná možnost, jak ji podržet v dohledu, milenců (dalo se jim tak říkat?) měla mezitím sbírku, ale rozumu pořád za krejcar (hlídala jsem jak ohař, aby aspoň nedrogovala).

Viktorovo jméno stálo stále častěji v novinách, vzývali ho i proklínali jako jednoho z věrozvěstů privatizace. Autem křižoval republiku a letadly celou Evropu (přitom aspoň vyvinul rituál: cestou z letiště volal, stavil se, pokaždé s krásným dárkem, a často i pro objetí), utěšovala jsem se (a styděla za to), že se nestačí ohřát ani u rodiny. Z přiblblé práce v inzerci, které jsem se po revoluci hodlala zbavit a teď se třásla o její zachování (reforma kosila všude zbytné posty, kam bych se vrtla?), jsem spěchala domů kvůli jeho možnému zavolání (já nesměla), abych nejmíň třináct ze čtrnácti večerů prosmejčila, proprala a prožehlila (hlavně Gábininu špínu) či prokoukala na televizi jen jinak stejně přiblblou jako za bolševika. Čím dál míň jsem otvírala svůj básnický deník a čím dál častěji sama flašku.

Protože jeho poslední návštěva koncem března trvala neuvěřitelných šedesát hodin (od pátku večer do pondělka ráno, Gábina naštěstí zase s kýmsi kdesi, na příčinu zázraku jsem se ho hrdě neptala) a on byl uvolněný a šťastný, jak jsem ho ani v minulu nezažila, propadla jsem naději, že konečně pochopil, oč se okrádáme, kdykoli nejsme spolu. Když ode mě odcházel rovnou do úřadu (šok, jak se z nahého miláčka stal náhle pán v dvouřadovém obleku s motýlkem), zasunul mi v předsíni, když jsem kukátkem kontrolovala schodiště, zezadu dlaně do rukávů mé noční košilky a zašeptal přímo zoufale Brzo…!

Mé zklamání bylo pak tím krutější. Je měl přehlušit a tu závislost, co byla k nežití, zrušit májový zajíc jménem Václav. A od toho jsem se chtěla očistit, ačkoliv šlo na druhou a rachot vody lomcoval světlíkem, když zavolal (poprvé v noci!) Viktor.

— A nezdržuju? položil druhou stálou otázku.

— Ne (překvapením jsem mluvila docela normálně), pravě se koupu…

— Volám tě od večera každou čtvrthodinu. (Hořkost mi sevřela krk: vzpomeneš si s křížkem po funuse, můj hnusný večer mohl být náš svátek!) Petro, jsi tam…?

— Jo…

— Neslyšel jsem tě.

— Nic jsem neříkala.

Od telefonu v předsíni jsem jak zmoklá slepice přehlížela scénu jednoho zvrzaného života, z koupelny mi kynulo žehlicí prkno s pračkou, z kuchyně sporák a dřez, z mého pokoje osamělé lože. Nějak to vycítil, zněl schlíple.

— Je ti něco?

Nevládla jsem silou hrát si na hrdinku, vzteklý vzdor vystřídala sebelítost.

— Trošku prším… (Věděl přes propast let, co to obnáší.)

— Ach, prosím, ne! Přijdu k tobě, ano? (Ohromil mě.)

— Teď…? Jsi sám?

— Ne, ale to nehraje roli. (Co se děje??) Auto mi stojí před domem, můžeš za dvacet minut dole otevřít?

— Ale…

— Musím s tebou mluvit. Tak už neprš, ano? Ahoj!

Držela jsem sluchátko dál a spatřila v zrcadle pod věšákem prsatou nahotinu s krvavým flekem a přitroublým výrazem. Mám snad zažít během jediné hodiny kurví soulož a nabídku k sňatku? Co jiného může znamenat, že mě volá v hluboké noci z domova? Řekl jí o nás? Přiznal, co vyznal mně? Uznala, že nemá šanci, a dala mu volnost? Nebo mu spíš (Slovenky umějí zuřit a židovky trestat) postavila kufr za dveře?

Chtěla jsem se bleskově vykoupat, vymydlit z pocitu, že na mně lpí cizí pot, a obléknout čisté prádlo (staré snad rovnou vyhodím do smetí!), jenže když jsem podruhé nastupovala do vany, zazvonil telefon znovu. Lekla jsem se. Nepustila ho? Pohrozila mu, že skočí i s děckem z okna? (Slovenské židovky musejí být pěkně hysterické!) Vzít, či nevzít? to je otázka. Radši ne! Nenechá mě přece čekat na ulici, aspoň přijede. Ale: co když mi nutně potřebuje něco říct? Zvedla jsem sluchátko a uslyšela v membráně buch! buch! buch! (mlácení vlastního srdce), než se do něho ozvalo: Mamhííí… mamhííí…!

Až za pár vteřin jsem v tom vytí rozpoznala hlas vlastní dcery.

— Gábi! Gábino! Jseš to ty?

— Mamhííí! (Usedavě kvílela, jak jsem ji neslyšela od posledního dětského výprasku, později zpupně zatínala zuby.)

— Ano, Gábinko, co se děje? Co se ti stalo??

Odpovídalo pouhé skučení. Představila jsem si ji (nedávný televizní film), jak se svíjí vedle strženého telefonu s nožem v hrudi.

— Kde jsi? Co ti je?? Proboha, mluv!!

— Já sem… á — il — jenháá…

— Co jsi? Nerozumím! Uklidni se, musíš mi říct, kam mám přijet a co potřebuješ. Sanitku? Jseš raněná?

— Néé… já sem znásilněnháá…

— Kriste Ježíši! Kdo… kde…

Zničehonic, asi že postřehla mou zoufalou nemohoucnost, začala mluvit souvisleji než já, popsala srozumitelně i pro mě, kde je. Pláč uzavřelo frkání a celý hovor zmatené ujištění, že jakýsi taxikář odjel a ona doběhla na hlavní, nerozuměla jsem ani popel, nechala vanu vanou, navlékla na sebe znovu prádlo čpící smilstvem (Pane Bože, tak jsem tě rozhněvala?) a letěla na ulici (dík, žes mi ve své dobrotě poslal jeho, to nasvědčuje, žes mě nezatratil úplně!), kde ovšem pusto a prázdno. Dala jsem mu pět minut, než se tam rozběhnu pěšky (snad někoho přimávám). Dojel přesně.

— Honem! vedrala jsem se k němu, — Gábinu mi znásilnili, je na Petřinách v nějaké budce! Neptal se a vyrazil, nabídl mi z přihrádky nezvykle tenké cigarety (jistě manželky, nekouřil, ale bylo mi to fuk), žhavil zapalovač a pak opakoval (jako kdysi můj tatínek), Všecko bude v pohodě, uvidíš! a soustavně porušoval (on!) předpisy, řítil se jako závodník naštěstí vymřelým městem. Zlatý, zlatý! říkala jsem si chvílemi, když odléhal strach, teď byl, jak jsem snila, Gábin otec a můj muž.

Dlouhá a široká třída vroubená paneláky působila pod zářivkami jako postcivilizační scenérie z Bradburyho Marťanské kroniky. U obchoďáku stály skutečně tři telefonní budky, ale prázdné. Rozklepala jsem se a nebyla schopna ničeho, ale Viktor vystoupil a našel ji hned, seděla schoulená na podlážce prostřední, hlava jí bezvládně spočívala na rameni. Vyletěla jsem z auta.

— Klid…, zadržel mě, než jsem sama začla výt jak raněná vlčice, — spí.

Má ovečka nebyla pomlácená, potrhaná ani pocuchaná, jak jsem očekávala (taky vliv filmu a literatury), v tváři jí dokonce dál sídlil dětský výraz, kterým mě ve spánku pokaždé odzbrojovala, vnucovala klamnou představu, že je dosud moje malá holčička. Viktor ji budil velmi jemně, ale stejně vyvolal obvyklou ranní nelibost.

— Eště néé…

Pak se ho lekla a přitiskla se ke mně… jako naposledy kdy? předloni; když její otec prvně nepřišel oslavit s ní Štědrý den (beztak vždycky o den dřív, aby mohl pravý trávit s novými dětmi, teď jejich matce vadila i ta náhražková hodinka a on chtěl mít svatý pokoj, můj kdysi kurážný manžel), mě podobně objala u stromečku. Taju! zpívala jsem v duchu, ale už mi oznamovala, že tedy zajede ke kamarádce, jistě si radši nerušeně pustím Rybovu mši.

— To je přece Viktor! vemlouvala jsem ho teď do její důvěry (málem jsem dodala ‚můj‘) — Viktor Král, Víťa, pamatuješ?

Pamatovat mohla dost: jak mě tak dlouho doprovázel s kočárkem po Struhách a po Stromovce místo jejího otce (pilně šprtajícího marxák pro budoucí kariéru), až jsem se ho tam pod kaštanem za dubnové přeháňky odvážila políbit (hleděla na to ani ne ročníma očima přísně, jako by se to příčilo jejímu vkusu), byla dokonce u toho, když jsem svého miláčka u nás doma (bezbožná smilnice, jejíž zákonitý choť bezelstně dlel u svých rodičů v Pardubicích) svedla, ano! sám by byl (ač dodnes vlažnější katolík nežli tenkrát já) nikdy nepožádal manželky přítele svého, a nejspíš ani já přítele manžela, nebýt jeho sebevražedné výpravy pro hynoucího podvraťáka, která podpálila jako fakule teplou sympatii v horoucí lásku. Pak ještě dobrých šest let spávala má holčička (právě znásilněná!) naštěstí tvrdě na doslech i dosah našich objetí, našich výstupů (řádila jsem jen já poběhlice, když jsem nemohla snést jeho vlastně spravedlivé výčitky) i našich smíření, neúprosně uvádějících mé další úlety, které měly způsobit, aby zmučeně zažárlil a miloval mě zas víc než svou vědu. Až když mě bez výstrahy ztrestal útěkem (byla jsem si domýšlivě jistá, že jsem jeho magnetová hora, já idiotka), vycházela jsem za útěchou (pravé lásce odzvonilo) k milcům, abych svou procitající pannu nekazila (a tím jsem o ni přišla).

Přízračně příznačné! uvědomila jsem si na té marťanské ulici, když ji Viktor budil ve špinavé budce, že u nás jeho jméno deset let nepadlo; nečekaná porážka mě zdeptala tak, že jsem ho vytlačila z vědomí… a tajila před dcerou i jeho návrat, který za daných podmínek ani návratem nebyl.

— Potřebujete ošetřit? obrátil se k ní (proč jí vyká?), když jsme se mu usadily za zády, — můj známý je lékař.

— Né, rozhodla s vrozenou věcností, která mě pokaždé vyváděla z míry, — von mi jináč nic neudělal.

Ani památka, že před půl hodinou bulila jak děcko. Ve mně se probudila samice, která si žádá pro prznitele dcery nejvyšší trest.

— Víš, kdo to byl?

— Jó. Takovej cigoš.

— A kde ti to… kde tě…

— V taxíku.

— To tě taxikář nebránil??

— No to byl von. Ten cigoš.

— Gábinko, prosím tě, mluv souvisle, ať se v tom vyznáme!

Loupla okem po Viktorovi a uryla bez obalu.

— Až doma, jó?

Řekla jsem ti, že Viktor je můj… (pozor!) náš dávný přítel, proto jsem ho prosila, aby mě dovezl!

Koukala, jako by ho rentgenovala, zdál se ji zajímat víc než prchající násilník. Znala jsem moc dobře pohledy, kterými známkovala jednou provždy, jeden mě stál Josefa, chtěla jsem zabránit podobnému konci.

— Byl dlouhá léta v Kanadě, stal se tam profesorem ekonomie a pracuje tu jako vládní poradce.

Dojem na ni udělala teprv jeho druhá otázka.

— Vy to asi nechcete ohlásit, viďte?

— To teda ne.

Nechápala jsem je.

— Taxikáře cikána najdou v tu ránu!

— Při zdejším stavu policie a tisku, vysvětlil mi, — není vyloučeno, že zveřejní její jméno, i když není plnoletá. A bude-li proti tomu lumpovi svědčit u soudu, můžou jí to osladit jeho bratříci. Měla by se spíš vyspat a dát zítra normálně prohlédnout, jako že byla s chlapcem, kterého dobře nezná.

Ve mně se všecko ježilo, ale oběť pravila uznale.

— Dobrý.

Muselo mi stačit, že dál strpěla mé objetí (dávno se mi vyvlíkala jako had, když mě přemohla mateřská něha).

Cestou zpět jsme všichni tři mlčeli a mě napadlo, že se na nás obou, matce i dceři, vyřádilo mužské pohlaví ve stejný čas. A když to tak vzalo mě, ostřílenou, nebude ona poškozená nadosmrti? V náruči mi zadřímlo mrně, které jsem (aťsi špatně, ale od čuránků přes kompletní sbírku dětských nemocí až k menses) sama vypiplala, a představa, jak se do ní surově rve neznámý chlap, byla příšerná.

V Bubenči jsme byli za pár minut, musela jsem Gábinu znova vzbudit, ale s Viktorem se rozloučila beze stopy nerudnosti.

— Dík! řekla mu dokonce, jak jsem od ní slýchala zřídkakdy. (Pokud, tak Ď!)

— Ahoj, stačila jsem připojit, — a promiň!

Voda ve vaně byla dosud horká (měla jsem předtím totálně otupené smysly, ty dva telefony mě zachránily od opařenin), nasoukala jsem do ní mou drahou Gabrielku a mydlila ji žínkou jako za pradávna. I to si nechala líbit. Ovšemže jsem jí přitom na těle hledala stopy násilí, ale nikde ani modřinka (natož cucflek).

Měla zavřené oči, koupala se tak odmalička (jako její mladý otec, ten ve vaně spal, snídal, četl, učil se na státnici a občas mě do ní stáhl i oblečenou, jeden z jeho oduševnělých vtípků).

Dlouho jsem neměla příležitost prohlédnout si ji tak důkladně. Moje dítě se měnilo v dospělou ženskou, prsa měla už málem mou křivku (Rodinův kónus, citát: Olin), z níž jako poslední zešílelo dneska v noci to slonbidlo, ach, děvečko, jen ať nedopadneš jako já… ne! jak by mohla? nad hladinou vyhlédala věrná kopie tváře jejího otce, úspěšného i za nového režimu, v němž zdařile předstírá, že je (taky znásilněnou) obětí předchozího. (Jenže, jenže: kde zůstala ta dědičná mazanost dneska v noci??)

— Gábino, spíš?

— Né.

— Tak mi konečně řekni, co se stalo!

— Dyť sem ti řekla.

— Prosím tě, copak je pro tebe znásilnění jak houska na krámě? (Příměr se jí kupodivu dotkl.) — Né, ale… je to trapný.

— Jsem snad tvoje máma!

— Co vo tom mám povídat? Jeli jsme s Mikanem v taxi a von vystoupil dřívějc, no.

Mikan, původně snad Milan či Michal, byl její poslední ‚nález‘, jak je zvala, syn architektů a před ‚sametovou‘ student architektury, momentálně vekslák (Mstim se jim za to, že nám revoluci ukradli!), ale věřila jsem v trvalý účinek dobrých stájí.

— To tě nechal jet samotnou?

— No von přeci bydlí v Motole. Měl to blíž.

— Na objížďku přes Bubeneč snad má!

— A proč by vyhazoval prachy?

— Proč! Třeba, aby tě nikdo neznásilnil, Bože můj!

— V taxíku se normálně neznásilňuje.

— Ježíši Kriste (dostala mě zas tak daleko, že jsem brala jméno Boží nadarmo skoro v každé větě), copaks to zrovna nezažila?

— Zatim se to žádný známý žábě nestalo, viď.

— Stačilo snad, že řídil cikán. Podle průzkumu přepadají teď v Praze hlavně cikáni!

— Ale né taxikáři.

— Víš moc dobře, že existuje něco jako zvýšená rizikovost. Samotná holka přece dneska nemůže jet v noci sama s cikánem, i když je taxikář, nevíš to ani teď?

— Vod kdy seš, mami, rasistka?

— Já nejsem! To říká statistika!

— Dyť já ani nevim, jesli to byl cigán.

— Maria Panno, do ted‘kas to říkala!

— No, von tak vypadal, ale moh bejt i Jugoš, viď.

— Ať už byl, kdo byl, jak se to teda stalo?

— No, von to vzal přes Strahov, že ušetřím pade, Mikan mi dal před nim kilo. A docela dobře sme se bavili.

— O čem? (Hledala jsem k té obludnosti klíč.)

— Vo novejch disko. Řikal mi, že je senza disko v ňákym stanu na Bílý Hoře, jestli se tam nemrknem.

— A ty?

— Že jó.

— Bylas při smyslech?

— No, mami, dyť to byl normální kluk! A Mikan zas jednou pomateně vyžárlil na jednoho tam, co sme byli, zničehožnic vobjednal taxíka domu, tak sem se dost namíchla, viď?

— Dál! Co bylo v diskotéce?

— Zavříno. A von řek, Neva, popojedem jinam! sjel zas kus dolu a najednou sme byli na ňáký cestě nad Košířema, která končila ve stráni mezi keřema, a já povidám, To seš pěknej dročkář, dyž se nevyznáš.

— Tys mu tykala?

— Dyť řikám, že byl mladej, nejvejš pětadvacet. (Jako můj dnešní kousal…!) A taky mi tykal.

— Dál, dál!

— No a von řek, Kdo ti řek, že se nevyznám? todle je mý disko, kde je vodevříno furt, pak pustil kazetu a prej, Pojď se mnou dozadu na parket.

— Tam byl parket?

— Né. Von myslel zadní sedadlo. A chyt mě prstama za loket, měl je silný jako kleště, ale přesto sem řekla, Hele, neblbni, já to nežeru! a von, Budeš, uvidíš, mám samý dobrý posudky, rači neblbni ty, muže tě to leda bolet. No tak sem přelezla a von za mnou.

— Proč jsi neutekla??

— Tak chytrej byl taky. Seš na betón neplnoletá, křenil se, je tam dětská pojistka. No a pak mě teda to, no.

— Jak tě… (otázka mi nejdřív zaskočila, ale pak se vydrala přes duši i přes rty), jak tě svlékl…?

— No, nahoře mě jen vyhrnul a slipy sem si rači stáhla sama, mám ty nový (ukazovala na prádlo u vany), von by mi je roztrh, viď.

— Mělas bolest…?

— Né, akorát nahnáno, jesli neni ňákej vadnej, tak sem teda neblbla, no, a von na mě spíš chtěl udělat dojem, takže hnedka byl.

Vyhrkla jsem otázku, která mě trápila celý čas.

— Dal si aspoň pozor…?

— Jako jak?

— Myslím… (Bože, jak se to říká?) měl aspoň ochranu…?

Hleděly na mě oči mého mladého manžela, uštěpačně soucitné.

— Ty si eště nebyla znásilňovaná, že né? (Musela jsem zblednout, cítila, jak mi ledovatí ruce, a nalezla v jejích očích nezvyklou obavu.) Co ti je, mámo?

— Co když se něco stalo, Gábi…?

— Jako co…?

Mstilo se mi, že jsem i já zbaběle ponechala sexuální výchovu jediné dcery, ano, komu vlastně? Chyběl mi nejen základní slovník, ale především její důvěra. Klečíc u vany jsem konečně vzala na vědomí, že už nemám dítě.

— V tvém věku už jistě víš (blábolila jsem), že takový případ nemusí zůstat bez následků!

— Jó. Proto já přeci dávno beru ty pilule, viď.

Vtom mi došlo: já ne!

2

Vzbudil mě telefon.

Od dvou, kdy jsem Gábinu uložila (usnula v tu ránu spánkem, který bývá připisován spravedlivým, ale ona taky byla, mohla mi být vzorem nefalešné morálky i zdravého rozumu), jsem se marně snažila uniknout svému vědomí. Bdělá jak o polednách jsem napsala do deníku pár zoufalých veršů („Tři rány na kotle / mé duše / jako výstraha stačí / Ach Pane Tympáne / netluč znova / čtvrtá bývá / Osudová…“) a pak zas jednou bilancovala život.

Nenašla jsem v něm světlý bod. Mládí na kahánku, manželství zakopáno (jediné, co mě nemrzí!), z dcery neznámá dívka, talent zanedbán, píle zlenivěla, zaměstnání na draka (ostudný plat a duševní samohana), a můj miláček mě (když hrdliččin zní o lásce hlas!) vydává v plen hošíkům s polucí, aby měl čas na svou svatou rodinku… moment! co mi vlastně v noci chtěl? Proč se vzdor její přítomnosti vydal za mnou? Strhla jsem ho do víru našeho maléru a poslala pryč s výslužkou Ahoj! Do rozbřesku jsem vydumala půltucet možných příčin jeho návštěvy od nejskvělejší, která mě napadla hned po zavolání (Ona ví vše, vracím se navždy k tobě), až po katastrofickou (Ví vše, musíme se navždy rozloučit). Spánek jsem odepsala a po dvou turcích mě směs rozčilení i vyčerpání zvolna pozvedávala do stavu beztíže. Vše se mi spletlo, s jistotou jsem věděla jen, že dnes nepůjdu do práce.

Nemohla jsem nechat Gábinu samotnou, snad právě po tom zážitku najdeme společnou řeč a oddálíme rozchod (mé stáří číhá jen na něj). Taky jsem nehodlala riskovat, že se tam zčerstva srazím se svým pionýrským milovníkem, zatím mě nenapadlo, jak se chovat; zpražit ho pohledem (aby mu zašla chuť přiblížit se), anebo ho prostě přehlídnout jako krajinu? Především jsem však chtěla zůstat na tomhle telefonu, do inzerce mně ostražitý Viktor nevolal nikdy a napadne ho, že zůstanu s dcerou.

Můj šéf do telefonu ani nepípl, že bych měla odečíst dnešní volno z dovolené, patrně soudil, že ho trestám za vlezlé uhánění na parníku, a dal tomu přednost před další lekcí z katolické mravnosti; velkoryse prohlásil, že koneckonců chodívám do práce před ním a z práce po něm (netušil, že dorovnávám obecné zdražení, když si tam za Gábiných výletů v úředním teple i světle čtu a básním). Konečně jsem (od půlnoci třetí pokus) vlezla do vany a okamžitě v ní usnula.

Zvonění mě tentokrát možná zachránilo před utopením.

Známí Gábiny dopoledne vyspávali, má nevelká přízeň věděla, že jsem v práci, mohl tedy volat jedině on. Nepomyslela jsem na osušku, kladla vodovou stopu a zamokřila i sluchátko.

— Ano…!

— Haló, promluvil ženský hlas, — je tam paní Tarantová?

— Myslíte slečnu Tarantovou, řekla jsem (skvělé jméno manžela jsem svého času přepustila následovnici, která si to na něm vydyndala, Gábina si je mstivě ponechala, Ať se maceška vzteká!) a poklesla na duchu, že mou lenochodku konečně honí pro příživnictví (reflex z dob totáče).

— Ne, volám její matku.

— To jsem já. Ale já se jmenuju jinak.

— Jste Petra…? (Jak to divně mluví?)

— Ano, kdo volá? (Ach: přece slovensky!)

— Já jsem Králová. (Ne! Ona! Vanesa První a Poslední!) Jsem žena profesora Krále, Viktora Krále, víte? (Vím, jenom nevím, co víš ty, a už vůbec ne, co chceš vědět, takže naprosto netuším, co ti říct! Ona však zatím na odpověď nečekala.) Můj muž s vámi chtěl včera nutně mluvit, ale měla jste prý jiné starosti. Ráno jsem poznala, že si podruhé netroufne, tak jsem se odhodlala sama.

Tupě jsem přihlížela, jak se mi u nohou rozpíjí na běhounu skvrna, viděla jsem se v zrcadle stejně, jako když včera volal on, a taky vanu, pračku, netknutou postel, je-li to pořád stejný sen, není ho dost?

— Jste tam? zeptala se jako on.

— Ano.

— Neslyšela jsem vás.

— Nic jsem… (vyrvala jsem se z těch refrénů) já poslouchám…

— Je jistě nezvyklé, že vás tak časně ruší neznámý člověk, ale mám natolik vážný důvod, že ho jistě uznáte. Volám bez Viktorova vědomí a snažně vás prosím o setkání.

A je to tu! Vyzve mě, abych jí nebrala manžela a její Kunhůtce (nikdy jsem nechtěla znát jméno) papínka, Sama nejlíp víte, poví mi (pokud jí v noci referoval o Gábině), k čemu to vede…

— Nezdržím vás déle než půl hodiny, pokračovala usilovně, jako by mi nabízela životní pojistku, — věřte, že na tom strašně moc závisí, vím, že jste k němu mívala blízko…

Slovesný čas opakovaný minulý zlomil kouzlo, kterým mě po drátě zbavovala šťáv a sil, strnulost ustoupila odhodlání k nabízenému střetu, dobrá, když chceš, předvedu ti nejen, proč jsem k němu blízko mívala, ale i mám a mít budu, pokud se svobodně nerozmyslím jinak! Šlo na půl devátou, Gábina se neprobere před polednem, potřebuju dobrou hodinu, abych vzlétla jako Fénix z vlastního popelu.

— Můžu být v půl jedenácté ve Slavii.

Napadlo mě vstoupit s patřičným zpožděním, aby zažila, jak se po mně otočí polovina chlapů (další známka mého úpadku).

— Nešlo by to někde v parku…? (Než jsem se stačila zatvrdit, změnila mínění.) Ostatně, proč ne? Kde to tak zhruba je? (Prahu tedy nezná vůbec? Mé vysvětlování však v zárodku přerušila.) Ach, už vím. A jak se poznáme?

Poznáš mě podle toho, chtělo se mi říct, že budu mít u pasu jeho skalp!

— Budu mít na sobě karmínový svetr, řekla jsem a schválně se nezeptala, jak poznám ji. Přivezl mi jej v zimě z Londýna, tak tlustý a hrubě pletený, že na stole téměř stál, Ano, prohlásil, připomněl mi brnění, chtěl jsem, aby chránil tvoje klenoty pro mě! tak romanticky zahovořil a něžně mi je laskal, zatímco venku klapal taxametr k židovce. Zůstala jsem sama se svetrem a nenapadlo mě nic lepšího, než obléknout tu štiplavost na nahé tělo jak košili kajícnice a slibovat tomu, který v tu chvíli jistě obdarovával (a objímal) svou žínku, věčnou věrnost, která mi ho nakonec přivede zpátky navždy.

Jenže jenže: sliby chyby, skutek utek, nevydržela jsem ani tak směšnou zkoušku časem a teď se v tom neúčinném pancíři vydám na schůzku s manželkou čerstvě zrazeného dárce, abych… Abych co?

Ale ovšemže: abych ho navrátila do lůna rodiny, které jsem ho kradla. Krátké utrpení bude utlumeno vědomím, že jsem našla sílu vzepřít se smrtelnému hříchu, a tím i ďáblu samému. Konečně se mi snad odemkne brána, kterou jsem toužila projít, co pamatuju, jenomže ji krátce před mým narozením neprostupně zatloukla vyšinutá moc světská. (Jdi do kláštera, Ofélie! Půjdu já, ale nezblázním se, naopak, dojdu spasení.)

Už jsou zas otevřeny bohabojné a užitečné řády, jimž tolik pustili žilou, čekají na novou krev, a já mám pořád dost čerstvou. Krista jsem milovala od malička, dřív než Viktora, a dokonce dřív než svého krásného mladého manžela (napsala jsem Mu i svou první báseň: „Panenko Marie / oroduj, ať mě Tvůj syn miluje / Marie Panno / ať mi řekne Ano! / Bože Otče prosím Tě v prachu / pojmi mě za svou snachu! / Přimluv se Otče Bože / ať mě přijme v své lože…“), nejvyšší čas, abych se stala Jeho nevěstou, Jemu zůstanu nadosmrti věrná a On mě ostříhá před tímhle idiotským světem, uklidní svou pomatenou ovečku Petru Márovou.

Zavěsila jsem klidná a hluboce spokojená, bez paniky se dokoupala, oblékla (u vyzývavého svetru zůstalo, neměla získat dojem, že před ní kapituluje chudinka), učesala a nalíčila (zapudrovala i rubínový kousanec, ač zůstal skryt), že jsem sotva kdy vyhlížela líp. Procházkovým krokem jsem došla až k metru Hradčanská a pak i od stanice Staroměstská ke kavárně, kam jsem vstoupila přesně v půl bez trémy i bez ambicí. (Po tom osvobozujícím rozhodnutí mi už nikdo na světě nestál za šou.)

Uvítaly mě řady volných stolů, obsazené byly jen lóže u oken a češtinu téměř neslyšet, penzisté a studenti tedy také zde vyhnáni ze svého ráje ohnivým mečem liberalizace cen (a tudíž i zásluhou mého… už ne miláčka? ale ano! byl jím dosud, jako já zůstávala zatím nepolepšená). Křižovala jsem rozlehlý prostor svým parádním krokem (ta propínaná kolena v pomalé kadenci vás úžasně osmyslňují! citát: režimní básník, který mě dostal na hotel, fuj! ale v tomhle možná nežvanil) a většina mužských hlav se opravdu příslušně točila. Hledíc přímo před sebe (nehledám, jsem hledána), mířila jsem k oknům na Vltavu s úmyslem usednout, zapálit si a čekat, kdo se dostaví.

Když se přede mnou zvedla nenápadná ženská osoba, zdvořile jsem zpomalila, aby mohla projít, ale místo toho mě oslovila.

— Paní Petra?

Z žen v jejím věku, které tu posedávaly, bych ji nehádala nikdy. Mého miláčka mi přebrala hubená dívka s krátkými a ne zrovna nejlepšími vlasy myší barvy. Mocná soupeřka, přízrak mých osamělých nocí, kdy jsem si ho žárlivě malovala v náruči vášnivé dcery Judeje, měla silné a příliš velké kostěné brýle, které přesto nestačily zakrýt vrásky kolem očí i úst (já, o víc než deset let starší, světe žasni, skoro žádné nemám), celá tvář působila znaveně (možná taky nespala, ale nestihla se dát do pucu), což jen podtrhovaly elegantně nenápadné šaty. (A drahé, vidí se hned, taky z Londýna či Paříže…) Zamačkávala v popelníku už kolikátou tenoučkou cigaretu a zkusila se na mě usmát.

— Já pořád nevím, jak se správně jmenujete, Viktor má u vašeho čísla jen Petra…

— Márová.

S tím jsem si sedla. Její vzhled mohl klamat, i v tomhle vydání byla neméně nebezpečná, nemínila jsem se s ní vybavovat. Ihned se zjevil mladý vrchní, aby přijal objednávku.

— Zvláštní! podotkla (prostoduchost nebo ironie?), já se ho nemohla dovolat.

Znovu se omluvila, že mě obtěžuje, a já to znovu ponechala bez komentáře. Nesmyslně jsem rozmíchávala sedlinu kávy, která se objevila takřka na obrátku, a čekala ve střehu, s čím na mě vyrukuje. Ještě předtím nervózně vytáhla další útlou cigaretku, a když jsem sáhla po svých, nabídla i mně, odmítla jsem, ovšemže, ale ohni jsem se naštěstí nevyhnula, a tím pádem zvěděla, že už nesmím předvést svůj zapalovač. (Koupil nám podobné. Nenapadlo ho…)

— Viktor tu má málo přátel (nenápadný obchvat od lesa?), myslím, že jich nikdy neměl víc, je tak uzavřený… (měla bys ho vidět, když se mi otevře!) ale o vás mluvil vždycky hrozně hezky… (ne! co?) vážil si vás jako člověka i jako… (no?) jako Češky (co to je?), tedy vašich, jak se říká, občanských postojů… (co já měla tenkrát za postoje? jako skoro každý tady: bolševici jsou svině, ale zůstanou tu s Rusy věčně, takže: bát se a krást, byť by se tatíček Masaryček obracel v hrobě) a je přesvědčen, že jste i vy znala jeho smýšlení. (Ovšemže: znala jsem a znám všecko na něm i v něm… skoro, skoro) To je, proč vás včera sháněl a proč s vámi chci mluvit já. (Moment… takže jí nejde o…) Paní Petro, já se narodila v Bratislavě, ale od svých čtyř do loňska jsem žila v kanadském Vancouveru, což je jiná planeta, bydlí na ní šťastné děti, nikdy nepoznaly válku ani tyranii. Moje zdejší zkušenost se rovná nule, snad jen, dík svému židovství… jsem židovka, víte? (jo! ten mystický původ mi působí rok mindráky, ještě že je to slabší s krásou… Petro, styď se!) a mám nos na lidi, co nejsou oukej, tají nějakou vinu nebo vnitřní poruchu a kompenzují to radikalismem, věřte mi, vždycky je prozradí dvě zavilosti, které z nich vyhřeznou: nacionalismus a rasismus. (Co mi tu drží za lekci? A proč se tak prostoduše těším z její nekrásy, nenapovídá, že tu jsou jiné skvělé vlastnosti, pro které si ji vzal?) Viky byl i mezi emigranty bílá vrána (říká mu Viky, mému Víťánkovi…), devětadevadesát ze sta se tam naparovalo tím siláčtěji, čím víc kolaborovali doma, on zůstal objektivní, až se vystavoval nebezpečí, že ho prohlásí za kryptokomunistu, štěstí, že jeho tichá slušnost nepůsobí jako slabost, ale naopak jako charisma, však musel být stejný i dřív?

Upírala na mě oči, ani silná skla nezkreslovala výraz, který mně byl povědomý (odkud jen?), nestačila jsem pátrat, protože naléhavě čekala na odpověď. Souhlas ze mě vyhrkl vzdor blokádě rozumu, který velel nepřipustit ani zdání konverzace, nota bene o něm. Povzbudilo ji to.

— Viďte! Kdo ho zná, netroufne si přisoudit mu faleš nebo lež (vykládej mně, trpím tím dvacet let, co jsem mu kdy provedla, ho mělo uvést v pokušení zlob a vášní, aby nečněl nade mnou hříšnou jak apoštol a dal se vydírat), zvláštní, že ho má tolik lidí rádo a on je vlastně sám. (Úděl svatých, židovičko, nakonec je ukřižují jako vy našeho Pána.) Ani já dlouho nepostřehla, že by mě… že by se mnou rád… (znám, znám, mně musela pomoct mléka lačná Gabrielka, na copaks ho ulovila ty?) rok byl prostě pan profesor, korektní tak, že se mnou hovořil jen anglicky, změnila to až má nemoc. (Začnem dojímat?) Nic hrozného, dávno o ničem nevím, ale stála mě pár měsíců. Všiml si absence, doptal se a nabídl doučování, abych neztratila ročník. To bylo jeho vyznání…

Oči za brýlemi na mně ulpívaly nadále nevýbojně, ale ve mně rostla nechuť naslouchat. Za rok, co se mi vrátil, neřekl o létech v Kanadě ani deset vět, a ty mi bohatě stačily jako nevysychající zdroj smutků a žárlivosti v týdnech čekání. Takže jde přece jen o nás tři? Rozhodla se mi s tím nevinným výrazem (ach! vždyť se podobá jeho!) naklást do vědomí pole min, které nepřestanou vybuchovat? Nesnesla jsem to.

— Paní Králová (zraňuješ mě už jménem!), udělala jsem si čas, jak jste si přála, ale půlhodina je skoro pryč a já se nemohu zdržet. Řekla byste mi, čím vám mohu sloužit?

Reagovala na mou neomalenost s důstojenstvím až zahanbujícím, kývla, sňala brýle a protřela oči, které jsem konečně spatřila bez zkreslující optiky, ne! zelené jako moje! vzpomíná tedy můj miláček na mě, kdykoli uvidí? (anebo na ni, když hledí do mých?) ale co po očích teď, kdy jistě zahájí útok?

— Paní Petro, jste skutečné jediná, kdo mu tu může pomoct! (Jemu…? v čem…?) Stala se neuvěřitelná věc! (Jaká…?) Chtějí mu strašně ublížit! (Kdo…?)

Protože náhle nebyla mocna slova, vykašlala jsem se na předsevzetí a položila ty tři otázky nahlas. Nepřítomně vrtěla hlavou.

— Je to tak sprosté… šílené! Stát se to mně, snad umřu!

— Můžete mi vysvětlit…

Zamáčkla další cigaretu, nasadila si brýle a usebrala se tak pevně, až mě znovu zmátla. Pozor! není ona ten silnější v jejich spolku? Nenašel u ní, co kdysi marně hledal u mne? Sužovala jsem ho, aby si mě víc hleděl, jak ráda bych mu dnes dělala chůvu, pozdě!

— Sotva bych to dokázala. Rozhodně ne v tak krátkém čase.

— Mohu se trochu zpozdit… (Povedlo se jí napnout mě.)

— Ne.

Vrásky náhle nepůsobily ustaraně, ale nekompromisně, tahle brýlatá ploštice nebyla žádná chudinka! Namíchla jsem se: nejsem pro blázny, a už nejmíň jí, chce si se mnou hrát jak kočka s myší, než po mně sekne drápem?

— V tom pádě nechápu, proč jste mě zvala!

Odpověděla, jako by mi atestovala sklerózu.

— Chtěl s vámi přece mluvit sám. V noci se k tomu nedostal a ráno propadl pochybnosti, že má cokoli ještě smysl, ale já vím, že jste jeho šance, proto jsem se odhodlala požádat vás osobně: najděte si pro něho čas! Dělám to za jeho zády a na víc si netroufám. Snažně vás prosím, sejděte se s ním!

Snad jsem neseděla s otevřenou pusou, ta žádost mi vzala dech. Je to židovsky chytrá past, co má nade mnou spolu s ním sklapnout in flagranti, nebo žádá v hluboké nevědomosti a nouzi pomoc zrovna u mě, která jí ho rok pomalu, ale jistě zcizuju? Instinktivně jsem se přiklonila k druhé variantě, ale nebylo mi z ní líp. (Jiná část mé bytosti se přitom hanebně radovala, že po mně opravdu musí toužit, když je s ní…)

— Já… sice nerozumím, ale neřeknu ovšem ne. A kdy…?

— Konferuje celý den s americkými ekonomy a večer chtěl být doma s námi (ach, ouvej!), může teď zřídka (já se načekám víc!), ale toto má přednost, řekněme v osm?

— A kde?

— Třeba u nás na Barrandově, pronajali jsme si na rok část vilky, nebudem vás s malou rušit…

Ne, nikdy! spatřit miláčka mezi jeho láskami (snad sedět i na gauči, kde ji objímá), brr! Vycítila můj odpor.

— Je to daleko, vím, ale vzhledem k problému by se hodilo soukromí.

— Tak znova u mě, nabídla jsem. (A přišla si ještě podleji, když v mezích svých možností zazářila.)

— Nebyla byste proti? To by bylo nejjednodušší, ale vám stůně dcera… (Ne, ty oči nemohly lhát, můj zlatý miláček jí zatajil Gábininu hanbu.)

— Byl to naštěstí planý poplach. Ostatně má svůj pokoj.

A bude bohužel doma, moje znásilněnka, takže se pan choť vrátí tentokrát jako panic, ledaže? Ledaže si snad vymyslel historii, která by nám umožnila vídat se častěji!Je-li tomu tak, co mi po dcerušce, žije si dávno po libosti, přežila tančící nahou zadnici plavčíka Jarka, ať se dozví o mé životní lásce, v noci na ni udělal dojem, třeba zastaví její volný pád… jenže, jenže: miláček Viktor by umřel studem, a hlavně, hlavně: nebyl mocen podvodu! Radši jsem vstala.

Vyskočila, jako když odchází učitelka.

— Jsem vám tolik vděčná!

— Za co?

— Věřím, že mu pomůžete. (Ach, šíleně ráda, bude-li chtít, ale jestli se optá, jak se mám, vykřiknu napřed Hořím!) Viky mi řekl, že jste byla vždycky a veřejně katolička. (Podala mi malou a nezvykle chladnou ruku.) Pro mě je Bůh jen jeden. Budu ho prosit, aby vám to oplatil.

Ploužila jsem se k metru v obavě, že tím na mě spíš přivolá Jeho spravedlivý hněv.

Doma jsem našla místo dcery lístek.

„Byl tu Mikan, omlouvá se i tobě. Pozval mě za to na tři dni do Karlovek. Ahoj a ď. G.“

Z toho jsem usoudila, že mu svůj noční prožitek buď zamlčela, anebo servírovala stravitelněji, jinak bych musela usoudit, že znásilnění už nemá zdaleka pověst, jakou jsem znávala, ani význam, který jsem mu přikládala. U svého ctitele každopádně stoupla v kursu, do Karlových Varů ji minule vzal jenom na neděli. Pustila jsem to z hlavy (co mi zbývalo?) a rozhodla se poobědvat, ne, že bych měla hlad či chuť, ale z ohledu na tělo, které od včerejška dostávalo jen zabrat. Avšak: lednici mi dětičky totálně vyžraly (její manželé, ano, asi jich spotřebuje víc! mě budou honit s holí, že neumí nakupovat, vařit, prát ani žehlit, jen…, a to se naučila sama), zbylo v ní žluklé máslo a (proč tam?) ztvrdlá skýva chleba. Zalila jsem si dalšího turka, našla železnou rezervu cigaret mazaně schovanou v knihovně (kam moje nevzdělanka nechodila) a snažila se uhodnout, oč může židovce jít.

Tolik lidí ho má rádo! Chtějí mu strašně ublížit! Vůbec se to nerýmovalo. Není ta holka (nápad, který na všechno vrhal jiné světlo) pošuk? Ano, střelená! Stižená bujnou fantazií. Pravda, neptala jsem se ho na ni, ale není divné, že se nikdy nezmínil sám? (Zatímco já mu jako za stara poctivě odvyprávěla své sebrané totalitní avantýry.) Právě z toho mlčení se zrodila vidina starozákonní milostnice, která mu na rozdíl ode mě plebejky dopřává faraonské požitky. Jeho nečekané a nebývale vášnivé vyznání při druhé návštěvě jsem sice chápala jako své úžasné pozdvižení, ale ji dál jako rovnocennou sokyni. Osobní setkání to současně popřelo i potvrdilo. Málokdy jsem se spletla v lidech. (Mé problémy a prohry zaviňovalo, že se lidi pletli ve mně.) Hlavně ženskou povahu jsem uhadovala skoro bezchybně (Márová barometr učitelek, citát: vděční spolužáci, Petra radar na šéfovou, citát: žasnoucí kolegové z předrevolučních dob), troskotala jsem jen na vlastní krvi (věčně mladá historie). Vanesa Králová mě znejistila dvakrát: že se dokonale nepodobala mé představě a že jsem z ní ani po půl hodině intenzivního pozorování nebyla moudřejší.

Vedle toho, že mi přišla nežidovská (ovšem: co já o židech vím? respektuju je jako jeden ze tří pilířů pražské kultury, odsuzuju jejich pronásledování, ale připisuju jim i odpovědnost za rostoucí aroganci státu Izrael) a ne zrovna hezká (jenže: co to obnáší? že mně od dětství přisuzovali hezkost, zvykla jsem si měřit ji sebou, pro jiného může být krásnou ona a já sbírkou tukových polštářků…), přepadla mě pochybnost o její citovosti i jejím intelektu.

Pokud jejímu (mému! takže našemu…?) milovanému hrozilo skutečné nebezpečí, nebyla s to věrohodně přenést svou úzkost na mě, od níž očekávala rozhodnou pomoc. A už naprosto selhala při pokusu srozumitelného sdělení, co se ode mě čeká, vždyť ona v podstatě (nechci ji pomlouvat, ale nač jí přisuzovat víc, než má?) zmateně tlachala.

Jenže, jenže: proč si ji teda vzal??

Byly tři odpoledne, když jsem si uvědomila, že budu-li dál kafovat a kouřit, najde tu večer místo pravého opaku své choti, na který jsem se pasovala, ubohou trosku. Nařídila jsem budík na sedmou, abych se stačila poznovu uvést do použitelného stavu, položila jeden polštář na telefon, druhým si přikryla hlavu a upadla konečně do nevědomí.

Cinkl dvakrát přesně v osm. Můj mozek dosáhl opět potřebných obrátek, zatímco nervy teprv přicházely k sobě, takže jsem ho mohla přivítat bez vibrací. (Spánek u mě vytvářel potřebný odstup; školní látku, téma básně, radost i zklamání, vše podstatné jsem vždycky musela přespat, aby se mi vyjevilo v nezkreslené podobě. Fungovalo to i dnes.) Ponechala jsem si oblečení z rána (můj miláček měl nejraději, když jsem odkládala brnění). Dopolední povznesení se vytratilo, lomcovala mnou něha s vášní, způsob lásky, jaký ve mně probouzel jen on.

Jako vždy mě objal a políbil, ale vzápětí následovala porucha: neobemkl mi prsa dlaněmi. To býval spínač k střídavému proudu, který nás taky po jeho návratu z Kanady držel jako dřív v silovém poli od přivítání do loučení, i ve spánku jsme se krátce pouštěli jen při změně stran, aby se zadní hned zas pevně chytl předního. (Čím jsem v týdnech čekání nejvíc trpěla, nebyla představa, jak se s ní ohnivě miluje, ale jak s ní, dál viz mé zoufalé dvouverší, „spojen do katamaránu / tiše plyne spánkem k ránu“.)

Že nevyslal milostný signál, potvrdilo mimořádnost setkání. Vracel nás (chtěně? nechtěně?) do minulosti, kdy jsme takto od bodu nula začínali obnovovat styk po nejčerstvějším z mých úniků. (Zarážející rozdíl byl v tom, že dnes já byla stálice, očekávající návraty povětroně!) Překlenul úvodní prázdnotu (co ji zavinilo?) dotazy na stav Gábiny, uvařila jsem přitom dva turky (pukne mi srdce? taky řešení!) a usedla s ním způsobně (jako když před rokem přijel) do křesílek u kulatého stolku v mém pokoji, abych tedy konečně zvěděla, oč jde.

— Byl jsem v šoku, že s tebou Vanesa mluvila… (Začal přímo od pralesa.)

— I já…

— Doufám, že ti to nebylo moc nepříjemné…

— Tvrdila, že jde o vážnou věc.

— To ano… ale bál jsem se…

— Neboj, nedozvěděla se nic, co snad už neví od tebe.

Mé procitající nervíčky hledaly obranu v příkrosti, která mu odjakživa brala řeč. To teď nebylo žádoucí, honem jsem ubrala.

— Pochopila jsem, že nejde o nás. Ale nechceš mi konečně říct…

— Víš, co je registr svazků?

Radikální změna tématu mě zaskočila.

— Ne…

— To jsou údajně nezfalšovatelné seznamy agentů bývalé Státní bezpečnosti.

Naskočil mi televizní přenos z parlamentu. Před šesti nedělemi rozštěpil republiku, když deset poslanců, kteří měli v seznamech figurovat, úporně a dost přesvědčivě popíralo jejich věrohodnost.

— Už vím…

I můj šéf a mí kolegové, jejichž pláště vlály vždy s větrem, propadli emocím a zatracovali buď obviněné, či parlamentní komisi. Mě paralyzovalo, že jsem věřila střídavě oběma stranám. Žádný se nevzdal mandátu a já kupodivu víc než na voliče myslela na jejich ženy. (Znají pravdu, anebo žijí ve stejném rozpolcení? Šílenství!)

— Tak já jsem v něm.

— V čem?

— V tom zaručeně hodnověrném registru svazků. (To snad…)

— Jako co?

— Jako fízl. Úředně snad tajný spolupracovník.

(Ne…!)

Od jeho včerejšího zavolání do této chvíle jsem se ve všech úvahách ani vzdáleně nepřiblížila tak absurdní možnosti.

— To myslíš vážně??

— To myslí vážně vyšetřovací komise předsednictva vlády.

— A co… co to… co ty…

— Dali mi na vybranou, buď se do dvou týdnů v tichosti odklidím, odkud jsem přišel, nebo bude mé jméno zveřejněno.

Lustrační přenosy z parlamentu jsem vzdor svým úvahám sledovala spíš zvědavě, obrazovka zcizila životní dramata skutečných lidí v druh televizní hry. Tady však seděl můj věčný miláček, stejně kudrnatý a vyholený, jenže tentokrát nevoněl svým přitažlivým mužským pižmem, byl skleslý a trpěl.

— Ale to je… (s bídou jsem sháněla slova) nesmysl!

— Ovšem že je.

— Tys přece nikdy…

— Ovšem, že ne.

— Tak jak ses tam mohl octnout??

— Po těch smutně proslulých televizních lustracích sněmoven ví už snad každý, že do registrů vedly dvě cesty: buď jsi skutečné fízlovala, anebo tě tam zapsali z pilnosti.

— Jak, z pilnosti…? ach, jo! (vzpomněla jsem tvrzení obviněných poslanců, že estébáci vedli i nevědoucí, aby vykázali činnost a snad i dostali prémie) no to je hnus! (vzplála jsem bezmocným hněvem) víš, co bych udělala, být tebou? Sbalila bych kufry a mějte mě rádi… (Hned mě oblila hrůza: poradila jsem mu, aby mi odjel!)

— To by se rovnalo přiznání! Všichni, kterým slíbili za tichý odchod mlčení, chodí s Kainovým znamením, protože se vždycky někdo postará, aby se to rozkřiklo. (Má pravdu! A zůstane mi…) Víš ty, jak by reagovala moje počestná univerzita? U Pacifiku mají z komunistických agentů větší hrůzu než ze žraloků!

— No tak se braň!

— To právě dělám.

— Co děláš? (Úleva mi nalévala sílu, kterou jsem mu toužila předat.) Sedíš u mě. Piš odvolání nebo sháněj svědky nebo co já vím!

— Proti čemu se mám odvolávat? Že jsem nepochybně zanesen v neomylném registru? Ale svědky opravdu sháním, a proto jsem u tebe.

— Já ti samozřejmě dosvědčím, že jsi byl vždycky proti!

— Petro, to je dětinství! Žádný skutečný fízl přece nevykřikoval, že je pro, byl spíš disident, to víš líp než já. (Bodlo mě.)

— Myslíš Olina? Olin fízl nebyl! (Pitomá Petro, proč připomínáš příčinu pádu?)

— Promiň, o tom jsem rozhodně nechtěl mluvit…

Mea culpa, promíjet mohl pouze on, Oldřich Luna, donedávna zakázaný sochař a signatář pověstné Charty, momentálně jeden z vykřičených kulturních papalášů, které vynesla revoluční vlna do Akademie múz, byl ten poslední, s kým jsem ho burcovala z milostné letargie (a navíc v tom snad spatřovala vlastenecký akt), na dalšího můj miláček nečekal… leč co tam, to tam, teď jsme měli jinou patálii, z níž bylo nanic mně.

— I tak jsi, Petro, jediná, kdo mi může pomoct.

— To už mi řekla tvá žena, ale jak?

— Nejhorší je, že oni nemají důkazní povinnost. My přece neobviňujem, tvrdí, jen konstatujem, kdo je u nich zapsán. Pokud se kdo cítí poškozen, může zažalovat vnitro, a dokonce vyhrát s omluvou i odškodné, obstará-li si hodnověrný důkaz.

— Jaký třeba?

— Jediná šance, kterou mám, je najít takzvaného řídícího důstojníka, který mě tam zanesl, a přimět ho, aby doznal, že jsem o tom neměl tušení.

— A jak ti v tom já… (Než jsem dořekla, věděla jsem.)

— Když jsme spolu byli po mém návratu podruhé, poctila jsi mě další ze svých zpovědí. Nikdy jsem nepochopil, proč jsi mně nosila každého milence na stříbrném tácu…

— Netěší tě, že jsi jediný, koho jsem nikdy nechtěla obelhat? (Oddalovala jsem marně, čemu se nedalo zabránit, a navíc mlžila pravý důvod.)

— Snad bychom bez těchhle pravd dopadli líp, dělaly pro mě z každé tvé avantýry osudovou aféru. Ale to je teď pasé, a nakonec to možná chtěla prozřetelnost. Ty jsi totiž posledně jmenovala i jednoho, který se ti měl přiznat, že je u nich.

— Josef Beneš… (instinktivně jsem se bránila) s tím jsi mě seznámil ty! (Seznámil mě bohužel se všemi, až na Olina…)

— Ano, ale zůstal pro mě vždycky obchodním inženýrem, co mi jako záložní důstojník na cvičení pomáhal k opušťákům za tebou, proto jsme se s ním pak stý-kali.

— Začal si se mnou až dávno potom, cos odjel…

— Tos řekla. Ale taky, že to byl tvůj jediný vážný případ…

— Rozešli jsme se po jeho přiznání!

— Ale ne proto, kvůli Gábině přece. Podle tebe byl čestný člověk, se kterým bys možná mohla žít, tvrdil ti, že se tam o cosi snažil.

— Víťo, byla jsem tenkrát strašně sama, ale nejspíš bych i bez Gábiny couvla včas!

— Počkej, poslouchej! Můžem si o jejich slušnosti myslet svoje, ale teď má možnost ji prokázat. Byla bys ochotna, anebo líp: byla bys schopna se s ním setkat?

Lekla jsem se. Pokusila jsem se mu to vymluvit.

— Státní bezpečnost byla hotová chobotnice! Jak velká může být naděje, že tě zrovna on přivede na stopu toho, kdo ten záznam zfalšoval?

V žádné z našich uplynulých válek (a za tu protivnou duševní převahu jsem ho trestala nejvíc) nezvýšil tak podrážděně hlas.

— Pořád nechápeš?? Byl to on!!

Po celý zbytek toho šíleného večera jsme se točili v kruhu jak pes za ocasem, marně se snažili nově složit příběh, který jsme se domnívali každý po svém dobře znát. Uzavírala jej otřesná pointa:

Muž jménem Josef Beneš, zprvu jeho známý, pak náš společný přítel a nakonec můj milenec a skoro-choť, uvedl v onom pověstném registru svazků, že se ing. Viktor Král stal dne 23. prosince 1980 tajným spolupracovníkem StB, když se už předtím osvědčil jako informátor. Lustrační komise z toho odvodila, že Víťa uprchl do ciziny fingovaně, aby tam dál působil jako zahraniční agent. Když mi to plně došlo, rozklepala jsem se, až o mě dostal strach a málem volal doktora. Spravil to rum, který jsem vyštrachala u Gábiny v nočním stolku. Stát se to mně, hučelo mi v hlavě, tak snad umřu. (Kdo to řekl? Jeho žena…)

— Jak jste se seznámili? (Vyslýchala jsem ho, abychom někde odhalili začátek zrady.) Kdy jste se sblížili? O čem jste si nejvíc povídali? Ptal se tě na něco zvlášť často? Nebylo ti nic nápadné? Nikdy po tobě nic nechtěl? Jak moc jste k sobě byli otevření? Tušil, že chceš utéct?

Lovil v paměti precizní odpovědi.

— Byl na tom cvičení jediný sympatický bafuňář.

— Oba nás zajímala ekonomika. — Dost otevřeně jsme debatili o jejím průseru u nás. — Neznal západní te-orie, zajímal ho hlavně monetarismus. — Divil jsem se, že chlap jako on nemá ženskou, dokonce jsem ho trochu tipoval na teplouše, když po tobě jako jeden z mála nevyjel… tím mně byl ovšem sympatičtější! — Nikdy jsme si nevyměňovali soukromosti, nebyl na to stejně jako já, jen jednou mu asi došlo, že se mi nevede… po tom tvém panu Lunovi, víš? držel mi podivnou přednášku o typu žen schopných všeho, když mají málo lásky. (Mínil svou Marii? Objasňuje to její strašný volný pád?) Netušil jsem, že zdrhnu, ještě když jsem vystupoval ve Vídni z vlaku. Teprv tam mě osvítilo, že musím pryč ještě před tvou úplnou dezercí…

Ach, miláčku, byls v právu a měls pravdu, žes utekl kolem světa až zas ke mně, která ti teď polepšená leží u nohou.

— Ale řekni ty (vyslýchal on mě), kdy se po mém útěku ozval? Ptával se na mě? Věděl o mně něco? Proč tě tak najednou chtěl, když předtím nic? Cítilas, že má nějaký zvláštní zájem? Přišlo ti na něm někdy něco v nepořádku? A jak se mohl tak snadno smířit s rozchodem kvůli tvé dceři? Ozval se ještě někdy? Potkali jste se? Jste spolu pořád tak zadobře, abys ho mohla pohnout k pravdě?

I já se usilovně snažila o přesnost.

— Ne hned, snad za půl roku, sháněl se, co je s tebou.

— Zaslechl, že jsi pryč, ale tvůj ústav přece rozhlásil, že jde o dlouhodobou stáž. Zeptal se mě jednou, pak už nikdy, přišlo mi to taktní. — Řekl později, že mě chtěl od začátku, ale byls prý přítel. I tak to trvalo měsíce, fungovals dlouho jako můj pás cudnosti, já vím, co si myslíš, ale byla jsem vyšinutá, chtěla jsem jen tebe! (Zrovna jako teď!) — Zájem? Měl o mě… tak soustředěný jsem nezažila, promiň, ale ten typ všeho schopných ženských trojčí většinou, aby se ujistil, že vězí v pevné uzdě. — Podezřelý mi nebyl, tím míň jako mužský, měl staromódně vysoké nároky, ale když se zafixoval, byl všechno jenom ne teplý… (přestaň, Petro!) odpusť, chceme snad vědět, jaký je! O práci jsme se nebavili, jako dřív nikdo v téhle zemi, řekls hned zpočátku, že je ekonom, vzala jsem to na vědomí. Že mi najednou prozradil, komu slouží, vysvětlil tím, že nechce obelhávat svou budoucí ženu, to mi ho doporučilo víc nežli jeho iluzorní víra, že může chránit beránky z doupěte vlků. — Když navíc Gábi spustila svůj bengál, už to prostě nešlo. — Jeden signál dává dál: každý rok mi v srpnu chodí růže, ano, v srpnu! k tomu rozchodu… — Nevím, jestli bydlí, kde bydlel, ale vím, jak ho najít: přes jeho kladenskou rodinu. Zeptám se ho pak jednoduše, jestli řídil taky mě!

Ta představa mě vzpěnila, až jsem se musela znova zklidnit rumem. I princezny mají děti (citoval klasika), i estébák se může po uši zamilovat, ale především neposloužím ničemu, když ho rovnou napadnu.

— Absurdita doby spočívá v tom, že oběti státního vydírání jsou házeny do mlýnku na maso podruhé, zatímco vyděrači a mleči si otvírají soukromé detektivní kanceláře. (O jeho rozčilení svědčilo, že si foukáním zchlazoval čelo jako často před vrcholem milování.) Jemu, Petro, a v tom je perfidita situace, může být totiž totálně fuk, jestli svůj podvod připustí, či ne, o něho vůbec nejde. Jedině, že bys v něm probudila jeho lepší Já a on by chtěl, abys ho podržela v dobré paměti!

Asi v půl jedné v noci jsme byli v koncích. Vše podstatné bylo několikrát vysloveno, probráno i zváženo, nebylo co dodat. Zaslzely mi štiplavě oči, teprve při tom jsem si všimla, že můj miláček je má od kouře mých cigaret zarudlé jako králík. (Ale vždyť to má doma taky!) Když jsem rozevřela okno, zdála se z něho zavlát k tmavému nebi šedá záclona. Vyklonila jsem se přes římsu v nebývalé potřebě čerstvého vzduchu. V celé Wintrovce (fenomén: spisovatel Zikmund Winter si udržel svou ulici od Habsburků přes Beneše, Hitlera a Stalina až po Havla, známka spíš nezájmu než kvality) svítilo pouze mé okno, osvobozené velkoměsto se chovalo dál jak okupovaná vesnice. Po tom, co jsem v něm zažila za pouhých dvacet čtyři hodin, jsem tomu rozuměla.

Silně se ochladilo a já se právě teď nesměla nastydnout. Natáhla jsem se pro okenní křídla a vtom zvuk a pohyb, zahlédla jsem ještě stín, který se vtiskl do výklenku dveří protějšího činžáku. Tušený obraz zahřívajících se milenců vyvolal vzpomínku na mou slečnu dceru, která si teď nejspíš vesele užívala (chráněna farmaceutikou) se svým fikaným Mikanem v opět světových lázních, zatímco já? Padla na mě obvyklá opuštěnost, z níž mě vzápětí vyburcovalo vědomí, že tu dva kroky za mnou a dva další od lože sedí dnes můj miláček!

Vzrušením jsem přibouchla okno dost hlučně a div neutrhla roletu. Otočila jsem se. Díval se na mne. (Mžím! chtěla jsem mu říct, ale on to viděl sám.) Zhasla jsem velké světlo, rozsvítila slabou lampičku (nazval ji kdysi ‚milovací‘, odnaučil se při ní studu), klekla si před něho (můj rituál) a položila mu obě dlaně na své srdce.

— Už se tím netrap. Udělám, co zmůžu. Já tě miluju! (Konečně mě sevřel, až to skvěle bolelo.)

— A já tebe. A já tebe! (Pak stisk povolil.) Promiň… nemůžu dneska…

— Nic se neděje! (Statečně jsem zaháněla lítost.)

— Moc ti to vadí?

— Ale prosím tě! (Najednou jsem byla ráda, že zrovna dnes nespatří tu stopu cizí lásky na mé kůži, byl to nejhorší myslitelný čas.)

— Tolik po tobě chci a sám zkolabuju!

— Co to říkáš?? Jsem jako když mě praští palicí, jak musí být tobě!

— Jsi má jediná láska, Petruško!

Té zdrobněliny užíval jak šafránu. Do očí mi vhrkly slzy.

— A ty má. A ty má.

A budeš jen můj, protože jenom já tě dokonale očistím od toho svinstva, i kdybych měla Josefa… (co? no řekni to! řeknu!) zabít.

Ze schodů jsme šli mlčky s propletenými prsty, jak jsem ho vyprovázela (rodinného přítele, který pomáhal koupat dcerku) za času, kdy jsme spolu krátce podváděli mého nepřítomného mladého manžela. (Když jsem se Tarantovi přiznala, zjednodušil všecko velkorysým návrhem, abychom „žili každý po svém“. Nato jsem mu s lehkým srdcem postavila ke dveřím naše první kufry plné jeho pečlivě vypraných a vyžehlených svršků i spodků.) Mé tělo bylo slabé jak po milování, jenže se v něm neradoval skvěle uvolněný duch. K napětí přibyla úzkost.

Jeho japonský vůz stál tentokrát přímo proti mému domu. (Ovšemže: měl povolení od manželky.) Tož jsme se unaveně políbili a on odjel na Barrandov k ní… (Ach, běda!) S rukama zkříženýma na svých opuštěných prsou jsem tupě hleděla za ním, když mě vylekalo blízké zakašlání. Ze stínu protějšího dveřního výklenku se vyklátil — on.

— Dobrý večer…

Na křižovatce s předností v jízdě dosud planuly velké brzdové terče vozu mého miláčka, který se na liduprázdné ulici (jistě po kanadsku) předpisově rozhlížel, a proti mně stál v plátěných kalhotách a košili (musel mrznout jako drozd), jak jsem ho vídávala v kantýně, můj čerstvý ostudný hřích s výrazem pokrytecké lítosti.

— Nezlobte se…

Veškerý vztek, který jsem musela od včerejška potlačovat, na prznitele, estébáky i manželky, si konečně našel vhodný terč.

— Že se nestydíte! Zacházet se mnou jako s kurvou a navíc mě šmírovat jak fízl! Opovažte se mi ještě jednou přiblížit, zavolám policii!

Jako fúrie jsem vrazila do domu, zamkla, ale nerozsvítila, nohy vypověděly službu, kecla jsem na první schod a ptala se, kde na to všechno vezmu sílu.

3

Proti očekávání jsem spala jako zabitá. S energií se dočerpala i naděje, přespán jevil se miláčkův problém řešitelný, vyvinu-li potřebný tlak. (Pravda vítězí, ale dá to fušku, citát: Masaryk junior.) Opět jsem zavolala šéfa, abych si vzala volno. Že byl pátek, reagoval ukřivděně.

— Proč jste neřekla včera rovnou, že si chcete udělat dlouhý víkend, se mnou se dá mluvit! Nahradil obecně nenáviděnou předchůdkyni pouze dík milosrdnému převratu, byli ona za osmnáct a on bez dvou za dvacet (ač ve službách údajně katolického tisku, odsoudili předloni svorně podpisovou akci katolíků za svobodu víry), ale nikdo jiný to otravné papírování nechtěl a on nám aspoň všem příjemně podlézal.

— Mám rodinné starosti, nemohla jsem je předvídat.

— Voláte z chaty? zkusil mě nejapně chytit.

— Na ni jsem si u vás nevydělala, volám z bytu, a nastoupím ihned, jestli tak strašně chybím. Mé namíchnutí účinkovalo, začal se lísat.

— Bože, to byl žert, ježíšmarjá, zůstaňte doma, jak potřebujete, vy jediná máte naděláno.

— Děkuji, skončila jsem v ráži, — a neberte v jednom kuse jméno Boží nadarmo!

Josef Beneš v telefonním seznamu nebyl nikdy (že mě tenkrát netrklo, proč má obyčejný podnikový ekonom tajné číslo?) a dávno vypadl i z mého adresáře. Protože však pověstná kytice od něho došla i loni, musel revoluci přinejmenším přežít. Nabízelo se tedy zkusit nejdřív známou adresu.

Na to, aby se ozvala Gábina, bylo brzo a k mé obavě o ni ještě daleko, přesvědčení, že miláčkovi pomohu, rostlo. Náladu mi spravilo zjištění, že kousanec přes noc zfialkověl a působil svým způsobem přitažlivě. Byla jsem s to rozvážit, co má obléknout ženská, která chce i po létech udělat dojem na někdejšího milence, a pohnout estébáka v něm k pokání. Okenní test prokázal, že se citelně oteplilo a já mohu vyrukovat v plné jarní. (Jiným darem mého miláčka byl hedvábný lilakomplet; k plandavým tureckým pantalonům patřil stěží dopnutelný kabátek fungující jako korzet, oblékal mě s nečekanou fantazií, kterou musela na cestách inspirovat touha.)

Volba mi rozhodně pomohla, snášela jsem se po schodišti, jako bych šla na rande, což bylo psychologicky výhodnější než nervovat se pomyšlením, že mě nejspíš nemine protivný konflikt. Skoro mě překvapilo, že venku nečekal sportovní kabriolet a neklaněl se mladý elegán. Vzala jsem nerada na vědomí, že jsem sice šíleně, ale zato jen tajně milovaná občanka středního věku i platu (osm set nad vládou zaručeným minimem) a vydala se jako vždy po svých k hromadné dopravě. Dům stál nad nemocničním areálem na konci ulice, ve které spatřila světlo světa malá Gabrielka (můj tehdy ještě milovaný mladý manžel dovlekl tolik nádherných kytic, že ho porodní personál vyhlásil vzorným otcem roku, vesele mi pak přiznal, že mu je obstaral za flašku bývalý spolužák, který brigádně ničí použitou okrasnou zeleň v krematoriu), celé ‚Josefovo léto‘ jsem procházela kolem porodnice se špatným svědomím, vlastně jsem věděla předem, co z toho mezi mnou a Gábinou pojde, a přesto v jakési posedlosti (dnes nepochopitelné, ano: odpudivé!) pracovala k tomu, aby se ucho utrhlo.

Jednoduchý činžák z třicátých let působil i dnes moderněji než nízké paneláky, které k němu přistavěli, co jsem tu nebyla. Dveře na rohové terase (kam jsme se vycházeli v tom dvojnásob horkém červenci ve tmě nazí ochladit) byly změněny bílou záclonou, nahradila roletu. Počítala jsem ovšem, že po pádu režimu změnil adresu, namísto vlaštovek se teď všude rojili odtajnění tajní, pro které náhle nebylo teplých krajů, takže poletovali vyplašeně alespoň po vlasti.

Měl smůlu: prozradil mi kdysi hnízdo, které zaručeně nebylo krycí, tam o něm museli vědět vždycky, celá rodina zmizet nemohla a především u jeho sestry jsem měla šanci. (Josef je v tom spolku poslední spravedlivej! prohlásila tehdy, myslela jen stranu nebo i jeho ‚firmu‘?) Před odchodem z domova jsem se zázrakem dovolala dopravních informací a zapsala si všechny odpolední autobusy na Kladno.

Teď jsem však u paty úzkého schodiště nevěřícně zírala na seznam nájemníků se zažloutlou jmenovkou J. BENEŠ.

Výtah byl nově opatřen zámkem, vystoupala jsem tedy pod střechu tak, abych nelapala po dechu, a zazvonila z chodu, než se mě zmocní tréma. Spočetla jsem si cestou, že mu bude kolem třiašedesáti, policajti směli do penze dřív a tuhle sortu tam právě posílali šupem, věřila jsem teď, že mi otevře. Výstup mi osvědčil solidní kondici (přes lehkou rumovou indispozici jsem si ráno zacvičila, jak mě naučil zrovna on: Tvý ztepilý kozičky zasluhujou prohánět, mají taky svý svaly!), ale především mě poháněl spravedlivý hněv.

Doma nebyl. Zato vyhlédla ze sousedních dveří poměrně mladá ženská osoba (dřív tam bydlela hluchá stařenka, proto jsme se nemuseli krotit) a zkoumala mě způsobem vlastním nižším vrstvám (citát: nebožka maminka, mínila zcela určitý druh primitivní averze). Že se neobtěžovala pozdravit, zazvonila jsem znovu. Už nedokázala mlčet.

— Pan inžinýr je v práci!

— Dobrý den (chovala jsem se, jako by se právě objevila), kdy se vracívá?

— To je různý. Co mu chcete?

Neznat jeho vkus, který sotva mohl takhle poklesnout, usoudila bych, že s ním něco má. Potřebovala jsem však informaci.

— Mám po letech cestu kolem a potřebuju se na něco zeptat. On ještě není v penzi?

— No je, řekla o poznání vlídněji, — ale dělá dál pro ňákou firmu.

Pořádně mě to popudilo. (Viktor: nás házejí znova do mlýnku na maso a sami…)

— Otevřel si detektivní kancelář?

— Von? Proč zrovna detektivní… (Nač brát ohled? Ať se to o něm ví!)

— Byl přece na vnitru!

— No jo, to jo, ale pak jim tam s tim sek, no a voni mu brzo něco přišili, jak to dělávali, seděl až do revoluce na Borech. (Ne…!) Teďka ho chtěli zpátky, ale von jim řek, Ani v příštim životě! (Mstivě se smála, zatímco já žasla.) Jezděj pro něj každý ráno ňáký Australáci, dělá jim účetního a tak. Chodí kolem šestý, mám něco vyřídit?

— Ne… já se stavím…

Pozdravila jsem a sestupovala jako ve snách, až slunce mě upozornilo, že jsem zas na ulici. Josef — disident? Takže mi nelhal? A co to znamená pro Viktora? Bylo poledne, nejmíň šest hodin mi nikdo nemohl odpovědět. Musela jsem něco podniknout, tak dlouhé napětí mě mohlo vyřídit. S tou myšlenkou jsem bytostně zatoužila po kostele.

Docela blízko stál jeden, kde jsem byla naposled v dětství, zřejmě s tatínkem, slul v rodině jako vypravěč, jen od něho mohu mít tak živou vzpomínku na příběh stavitele, který se kvůli odvážné kopuli spolčil s ďáblem (jako většina tvůrčích duchů za právě ukončené okupace, jenže po těch zbyly pšouky). Ani tak těžce zaplacená klenba na mě dnes neudělala dojem (vzpomněla jsem na kutnohorskou, kterou dozajista stavěli andělé), takže jsem od ní odvrátila zrak a pomodlila se šeptem tu svou.

— Otče můj, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé, přijď království Tvé. Odpusť mi moje viny, i když já málokdy umím odpouštět svým viníkům. Ostříhej mi mou dcerušku Gabrielu, kterou jsem tak bídně vychovala, ale pokusila jsem se aspoň udělat z ní křesťanku, snad to sémě vzejde, zatím dej na ni, ovečku mou pitomou, pro Ježíše Krista pozor, pošli jí své strážné anděly, ať jí už nikdo neublíží. A ochraňuj mi teď obzvlášť mého miláčka Víťu, prosím Tě pro všecko na světě. Jsem hříšnice, vždycky znova upadnu v pokušení, ale dals mi dar lásky, a tím já, Pane Bože, miluju jeho! Modlím se, chci být lepší a snažím se alespoň nezpůsobit nikomu bolest a být zvlášť hodná na jeho ženu, vždyť ho koneckonců, a v tom je můj trest! zachraňuju pro ni… Zbav nás všecky v téhle zludračené zemi od zlého, Tvé tu buď království i moc i sláva až na věky. Amen.

Sotva jsem skončila, vyšla z blízké zpovědnice čilá babka s naditou kabelou, ve tváři spokojenost, jako by byla zvlášť výhodně nakoupila. Osvítila mě příležitost a já doslova přepadla duchovního, který vystupoval z bohatě vyřezávaného domečku.

— Otče, mohla bych také…

Sporý muž s kulatou lící venkovana hleděl na mé machometánské kalhoty.

— Je to nutné…?

Zastyděli jsme se zřejmě oba, já za své vpravdě nevhodné oblečení, on za reakci, která se mohla podobat odmítnutí.

— Promiňte, já jen, můžete-li chvilku počkat, mám neodkladné jednání. (Pak mě už přímo prosil.) Můžete zatím rozjímat…

— Ano, ráda…

Měla jsem čas a hlavně: odložím setkání s novým farářem ‚svého‘ kostela. Marně jsem se nutila do křesťanské pokory, s kostely to pro mě bylo jako s divadly, v některých se zdál chybět i Duch a tkvělo to v osobě protagonisty, v daném případě duchovního pastýře. Léta spočívalo mé hlavní pokání v tom, že jsem se zpovídala u starého faráře, který sice naštěstí nebyl v kolaborantském spolku Pacem in terris, zato mi jeho otázky (Bůh mě netrestej) připomínaly můj jediný (ale dostačující?) výslech v Bartolomějské. Nic mu nebylo dost, doptával se trapných podrobností (jakou nemravnou myšlenkou jsem konkrétně zhřešila, kolikrát přesně smilnila) a jemu jsem na rozdíl od estébáků odpovídat musela i chtěla. To on mě vlastně přinutil, protože jsem si leccos schválně nepamatovala, vést vedle básnického deníku i erotický. Bezpochyby chtěl, abych si své počínání náležitě zhnusila, netušil však, že to postihne i jeho, nemohla jsem si pomoct! Netroufla jsem si vyzpovídat se mu i z toho, a proto se mně (Bůh mi odpusť) ulevilo, když ho nedávno pro nemoc vystřídal jiný kněz. Naděje se rozplynula během první mše: nástupce mocně gestikuloval a pře-hnaně vyslovoval (jako operní tenor), připadal mi světsky ješitný, a tak jsem oddalovala setkání ve zpovědnici, jak to šlo.

Teď jsem se však vůbec nemohla soustředit, natož rozjímat, rušil mě hlasitý hovor v zákristii, až jsem jej začala chtě nechtě vnímat. Jevil se mi být politickou hádkou, plytkou a tady nemístnou, farář opakovaně odmítal nové vedení tvrzením, že staré mohlo klidně fungovat ještě léta, což neznámý bas označoval za hru s ohněm. Dotklo se mě, že tak nicotná pře tady utlačuje zpověď a zvedla jsem se k odchodu, když se vynořil a spěchal ke mně.

— Odpusťte, mám tu elektrikáře, přecházíme na dvě stě dvacet, ale oni vyvádějí, jako bychom stavěli nový kostel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Snežím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.