LISTÁŘMICHAIL ŠIŠKIN

The publication was effected under the auspices

of the Mikhail Prokhorov Foundation

TRANSCRIPT Programme to Support Translations of Russian Literature

© Michail Šiškin, 2013

Translation, epilogue © Linda Lenz, 2013

Photo © Vojtěch V. Sláma, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-063-3

✶

Otevírám včerejší večerník, píšou o nás dvou.

Že na počátku znovu bude slovo. Ve školách ale zatím postaru pořád dokola melou, že nejdřív byl velký třesk a všechno jsoucno že se rozletělo.

Přitom ale všechno prý existovalo už před třeskem — všechna ta nevyřčená slova, všechny ty viditelné a neviditelné galaxie. Tak v písku už žije budoucí sklo a písečná zrnka, to jsou semena tohohle okna, za nímž právě s míčem zastrčeným pod trikem proběhl kluk.

Byla to taková sraženina tepla a světla.

A tenhle domeček plný lidiček, bez dveří a bez oken, byl velký, oznamují vědci, jako fotbalový míč. Nebo jako meloun. A jeho semínka, to jsme byli my. A zrovna v něm všechno uzrálo, nabobtnalo —a prásk.

Prameloun vybuchl.

Semena se rozletěla a pustila klíčky.

Jedno semínko vzklíčilo a stal se z něj náš strom, podívej, po parapetu se šine stín jeho větve.

Druhé se stalo vzpomínkou jednoho děvčátka, co toužilo být klukem — v dětství šlo na maškarní za kocoura v botách a všichni ho chtěli zatahat za ocas, až ho někdo nakonec urval, takže jsem pak musela chodit s ocasem v ruce.

Třetí semínko se před spoustou let vyklubalo a stalo se mládencem, kterému se líbilo, když jsem ho škrábala na zádech, a který nenáviděl lež, zvlášť když se odevšad začalo ozývat, že smrt není, že zapsaná slova jsou jako tramvaj do nesmrtelnosti.

Podle horoskopu druidů byl mrkev.

Než deník a všechny svoje rukopisy spálil, napsal poslední, hrozně legrační větu: „Dar mě opustil“ — stihla jsem ji přečíst, než jsi mi sešit vyrval z ruky.

Stáli jsme u ohně, před žárem jsme zdvíhali dlaně k obličeji a pozorovali kosti prstů, jak se rýsují pod průzračným rudým masem. Shora padaly vločky popela — teplé shořelé stránky.

Jo, málem bych zapomněla. Pak se všechno jsoucno znovu setká v jednom bodě.

Vovko, mrkvičko moje, kdepak jsi?

A co to je za historku? Hloupoučká Julie se snaží, posílá mu dopisy, ale krutý Saint-Preux ji odbývá kraťounkými žertovnými lístky, někdy veršovanými, rýmuje v nich slunce a žblunce, munici a sublimaci, posranej hajzl a úsměv Mony Lisy (mimochodem pochopils, proč se usmívá? — já myslím, že už to vím), břuch a Bůh.

Miláčku můj!

Proč jsi to udělal?

✶

Ještě si musím vybrat válku. Přirozeně že toto žádná překážka nebude. Všeho s mírou, ale zrovna tohoto potěšení se má nezničitelná vlast nikdy nenasytí, a spřátelené mocnosti, než stačíš noviny jaksepatří rozevřít, už napichují neviňátka na bodáky a znásilňují stařeny. Bůhvíproč člověk zvlášť lituje nevinně zavražděného careviče v námořnickém oblečku. Ženy, starci a děti, ti projdou jedním uchem dovnitř a druhým ven, ale námořnický obleček ne.

Obyčejný pěšák je najednou na koni, nad zvonicí se stahují mračna, matka vlast volá.

U odvodu odváděli se slovy: Každý potřebuje svůj Slavkov!

Skutečně potřebuje.

U zdravotní komise mi vojenský lékař — s ohromnou plešatou šišatou lebkou — pozorně pohlédl do očí. Řekl:

„Ty všemi pohrdáš. Já ale nebyl jiný. Když mi bylo tolik co tobě, nastoupil jsem na svoji první praxi v nemocnici. No, a jednou k nám přivezli bezdomovce, kterého porazilo auto. Ještě žil, ale zřízený byl pořádně. Moc jsme se nesnažili. Bylo jasné, že dědu nikdo nepotřebuje a že ho nikdo nenavštíví. Smrad, špína, vši, hnis. Zkrátka někam jsme ho šoupli, hlavně aby nic nezamazal. Stejně natáhne bačkory. Já jsem pak po něm měl uklidit, tělo umýt a poslat do márnice. Všichni odešli, zůstal jsem sám. Šel jsem si zakouřit a říkám si — mám já tohle zapotřebí? Stojí mi ten děda za to? Koho zajímá? Než jsem dokouřil, bylo po něm. Tak aby se neřeklo, otírám krev a hnis — hlavně se ho rychle zbavit, šoupnout ho do lednice. A najednou mě napadlo, možná je to něčí táta. Přinesl jsem si lavor s teplou vodou, začal ho omývat. Bylo to staré, zanedbané, ubohé tělo. Léta je nikdo nepohladil. No, a já mu omývám nohy, děsivé, zkroucené palce téměř bez nehtů — sežrala je plíseň. Houbou mu vymývám všechny rány, jizvy — a tiše s ním rozmlouvám: Tak co, otče, měls těžký život? Není to snadné, když tě nikdo nemá rád. Copak to jde, žít v tvém věku na ulici jako toulavý pes? Ale teď už je konec. Můžeš si odpočinout! Teď už je dobře. Nic tě nebolí, nikdo tě nevyhání. — Omýval jsem ho a rozmlouval s ním. Nevím, jestli mu to pomohlo ve smrti, mně to ale rozhodně pomohlo žít.“

Sašenko moje!

✶

Voloděnko!

Pozoruju západ slunce. A myslím na tebe: Co když i ty, právě teď, v tuhle chvíli, pozoruješ tenhle západ? To pak znamená, že jsme spolu.

Jaké ticho je kolem.

A to nebe!

A podívej, bezový keř — i ten nazírá svět.

V takové okamžiky má člověk pocit, že stromy rozumějí úplně všemu, vyslovit to ale nedokážou — tak jako my.

A najednou hrozně ostře pociťuješ, že to tak skutečně je, že myšlenky i slova jsou opravdu vyrobeny z téže podstaty, z jaké jsou i tyhle červánky, nebo tamhleten jejich odraz v louži, nebo moje ruka se zavázaným palcem. Moc bych si přála, abys to všechno teď viděl!

Představ si, sáhla jsem po noži na chleba a dokázala jsem se říznout do palce až k nehtu. Nějak jsem to převázala a pak jsem na obvaz nakreslila dvě oči, nos. Objevil se chlapeček paleček. A právě s ním si tu teď o tobě celý večer povídám.

Znovu jsem si přečetla první pohled od tebe. Ano! Ano! Ano! Přesně tak! Všechno se rýmuje! Jenom se rozhlédni! Rýmy jsou všude! Tohle je svět viditelný, a tohle — když zavřu oči — neviditelný. Tohle jsou hodinové ručičky, a tohle jejich rým — ulita křídlatce, život ji proměnil v popelník. Tadyhle látá borovice větví nebe a tadyhle na polici léčivá bylina je užitečná proto, že rozhání větry. A tady je můj zavázaný palec, jizva mi asi zůstane navěky, a jeho rým je tentýž palec, můj, jenomže z doby, kdy jsem se ještě nenarodila, a z doby, kdy už nebudu, což je asi totéž. Všechno na světě je zrýmováno se vším na světě. Rýmy svět spojují, stloukají jej, tak jako hřebíky zatlučené až po hlavičky, aby se nerozpadl.

Nejpodivuhodnější je, že tyto rýmy jsou tu odjakživa, od prvopočátku — nedají se vymyslet, tak jako se nedá vymyslet nejobyčejnější komár nebo tamhleten mrak z rodu dlouhoplavců. Víš, každá fantazie je krátká na to, aby vymyslela nejobyčejnější věci!

Kdo to jenom psal o lidech lačnících po štěstí? Pěkně to řekl! To jsem já, já lačním po štěstí.

Taky jsem si všimla, že napodobuju tvá gesta. Používám tvá slova. Dívám se tvýma očima. Myslím jako ty. Píšu jako ty.

Pořád vzpomínám na naše společné léto.

Jak jsme po ránu dělali na topinkách obrazce máslem.

Vzpomínáš si na náš stůl pod šeříkem s ubrusem z voskovaného plátna s hnědým trojúhelníkem — stopou po rozpálené žehličce?

Ale tohle si nemůžeš pamatovat, to je jenom moje: Ráno jsi přešel přes trávník a jako bys za sebou nechal lyžařskou stopu blýskající se na slunci.

A všechny ty vůně ze zahrady! Tak husté a syté, vzduch jimi přímo přetéká. Jen je nalít do šálku místo čaje.

A všechno kolem myslí jenom na jediné — prostě si jdeš po poli nebo po lese, a všecičko se snaží dosáhnout opylení, oplodnění. I ponožky máš plné semen trávy.

A pamatuješ, jak jsme našli na poli zajíce s nohama přeseknutýma sekačkou?

A na hnědooké krávy.

A na kozí bobky na cestě.

Na naši hráz s kalem na dně, na tu rozkvetlou břečku se shluky žabích vajíček. Tolstolobici si hrají s nebem na trkanou. Lezeš z vody a škubeš ze sebe vodní řasy.

Lehla jsem si, že se budu opalovat, přikryla si tričkem obličej, vítr šelestí jako naškrobené prádlo. Najednou mě něco polechtá v pupíku — otevírám oči a vidím tebe, tenkým pramínkem mi z pěsti sypeš písek na břicho.

Jdeme domů, vítr zkouší plachtoví stromů a opírá se i do nás.

Sbíráme spadaná jablka — jsou to ta první, kyselá, zrovna do kompotu — a tahle padavčata po sobě házíme.

Při západu slunce je les zoubkovaný.

A uprostřed noci nás probouzí zaklapnutí pastičky na myši.

✶

Má milovaná Sašenko!

Nic naplat, dopisy budu číslovat, aby bylo jasné, který z nich se ztratil.

Promiň, že jsou to pouze krátká psaníčka — nemám chvíli pro sebe. Navíc jsem strašně nevyspalý, chce se mi zavřít oči a usnout, třeba i vestoje. Descartesa zabila nutnost vstávat za tmy, v pět hodin ráno, aby mohl přednášet švédské královně Kristýně o filozofii. Ale pořád se držím.

Když jsem se dnes stavoval ve štábu, najednou jsem zahlédl v zrcadle svůj odraz navlečený ve vojenské uniformě. Připadlo mi to zvláštní, jaká to je ze mě maškara. Šálí mě zrak: já — a voják?

Víš, zřejmě na tom něco bude — žít vyrovnaný v řadě podle čelisti toho čtvrtého.

Budu ti vyprávět příběh o lodičce. Je krátký. Štípli mi ji. Tu lodičku. A nastoupit do řady bez lodičky znamená porušení velitelského řádu, krátce zločin.

Náčelník všech náčelníků a velitel všech velitelů zadupal a přísahal, že budu umývat záchod do skonání světa.

„Jazykem ho budeš lízat, ty lejno!“

To řekl.

Nic naplat, vojenský jazyk má něco do sebe. Někde jsem četl, že Stendhal se naučil psát prostě a jasně při studiu Napoleonových rozkazů.

A zdejší záchod, abys rozuměla, Saško má vzdálená, to je potřeba vysvětlit. Představ si díry v podělané podlaze. Nebo si raději nic nepředstavuj! Jako by si každý snažil ulevit ne do díry, ale vedle ní. Pomočené je naprosto všechno. Když už jsme u toho, práce střev tvého poníženého služebníka i jeho souputníků, to je taky kapitola sama pro sebe. Ve zdejších dálavách má člověk bolení břicha jaksi pořád. Není mi příliš jasné, jak se člověk může pohroužit do vědy o tom, jak vítězit, když sedí od rána do večera nad propastí a teče z něj.

Zkrátka říkám mu:

„A kde mám tu lodičku vzít?“

On na to:

„Štípli ti ji, tak běž a štípni ji taky!“

Tak jsem šel štípnout lodičku. Není to jednoduché. Lépe řečeno, dokonce hodně složité, protože o ni usilují všichni.

A tak chodím křížem krážem.

A najednou mě napadlo: Kdo jsem? Kde jsem?

A šel jsem mýt záchod. A celý svět objala jakási lehkost.

Musel jsem se dostat až sem, abych se naučil chápat nejobyčejnější věci.

Chápeš, že hovno žádná špína není.

✶

Takže je noc. Právě jsem v posteli dochroupala skrojek a drobky mi teď nedají spát, rozutekly se po prostěradle a koušou mě.

Okno nad mojí hlavou je plné hvězd.

A Mléčná dráha šikmo půlí nebe. Víš ty co, podobá se nějakému obřímu zlomku. Jedna polovina vesmíru je čitatel a druhá — jmenovatel. Zlomky jsem nenáviděla odjakživa, čísel se nějak zmocňují, na druhou a na třetí, pak se zase nějak hledá jejich kořen. Všechno je tak nehmotné, nepředstavitelné, není se čeho chytit. Kořen je kořen, patří stromu. Je pevný, plazí se, lapá, žere půdu, je houževnatý, savý, nezastavitelný, chtivý, živý. A proti tomu nějaký kudrlinkový nesmysl, co ten má co společného s kořenem?

Jak se dá pochopit minus? Jaképak — minus okno? Kam by se podělo? A i to, co je za ním.

Nebo minus já?

Něco takového neexistuje.

Já jsem vůbec člověk všeho, co se dá osahat.

A očichat.

Očichat, to je důležitější. Jako v té knížce, co mi ji táta v dětství četl před spaním. Lidé jsou různí. Jsou lidé, co pořád jenom bojují s jeřáby. Jsou lidé, co mají jednu nohu, po které se pohybují se závratnou rychlostí, a chodidlo mají tak velké, že se v jeho prostorném stínu mohou ukrýt před žhnoucím sluncem a odpočinout si, tak jako v domku. Ale jsou i jiní lidé a ti žijí z vůní plodů. A když vyrážejí na dlouhou cestu, berou si svoje plody s sebou, a když ucítí zápach, umírají. Tohle je i o mně.

Víš, aby všechno živé mohlo být, musí to vonět. Jakkoli. Zlomky a vlastně všechno, o čem jsme se učili, nevoní.

Za oknem se tu vleče nějaký nespavec, kope do prázdné láhve. Zvonivý zvuk skla na asfaltu v pusté ulici.

Rozbila se.

V takové noční chvíle si připadám moc opuštěně, moc bych chtěla být příčinou alespoň něčeho.

Celou mě sžírá touha být s tebou! Obejmout tě, pomazlit.

Jestlipak víš, co vyjde, když tenhle hvězdný čitatel za oknem vydělím jeho jmenovatelem? Jednu půlku vesmíru druhou? Vyjdu já. A ty taky.

Dneska jsem viděla, jak spadlo děvčátko z kola — sedřelo si kolena, sedí a hořce pláče, bílou ponožku zamazanou. Bylo to na nábřeží, tam u lvů — s tlamou plnou odpadků, obalů, dřívek od zmrzlin. No a pak, cestou domů, mě bůhvíproč napadlo, že všechna velká díla vůbec nejsou o lásce. Jenom se tváří, že jsou, aby nás nalákala ke čtení. Ve skutečnosti jsou o smrti. Láska v knihách je jenom takový štít, přesněji páska na očích. Abychom nic neviděli. Abychom se tolik nebáli.

Jak to ale souvisí s tím děvčátkem, co spadlo z kola? Nevím.

Trošinku si poplakalo a snad už dávno na všechno zapomnělo, zatímco v knížce by její sedřené koleno zůstalo, dokud by neumřela, a potom taky.

Knihy nejspíš nebudou o smrti, ale o věčnosti, jenže ta jejich věčnost není skutečná, je to jen zlomeček, mžik — jako muška zlatuška v jantaru. Na chviličku se posadila, aby si promnula zadní nožičky, a z chvilky se stala věčnost. Jistě, vybírají se všelijaké nádherné okamžiky, ale copak to není strašlivé, zůstat takovým navždycky, věčným, porcelánovým — jako pastýř, co se pořád natahuje, aby políbil pastýřku?

Nestojím o nic porcelánového. Všechno potřebuju živé, tady a teď. Tebe, tvůj hlas, tvoje teplo, tvoje tělo, tvoji vůni.

Jsi teď tak daleko, že se ti nebojím říct jednu věc. Abys věděl, tehdy na chatě, když jsi nebýval doma, jsem chodívala do tvého pokoje. A všechno jsem tam očichávala. Tvoje mýdlo. Tvoji kolínskou. Štětku na holení. Očichala jsem vnitřek bot. Otevřela jsem tvoji skříň. Očichávala svetr. Rukávy košile. Límec. Knoflíku jsem dala pusu. Sklonila jsem se nad tvojí postelí, zabořila nos do polštáře. Byla jsem tak šťastná! Jenže to nestačilo! Štěstí potřebuje mít svědky. Člověk je skutečně šťastný, jenom když jeho štěstí někdo potvrdí, když ne pohledem, dotekem nebo přítomností, pak alespoň svou nepřítomností. Svým polštářem, rukávem, knoflíkem. Málem jsi mě jednou přistihl — jen taktak jsem vyběhla na verandu. Uviděls mě a začal jsi mi do vlasů mrskat bodláky. Tenkrát jsem se na tebe hrozně zlobila, a teď bych za to dala nevím co, abys po mně mrsknul bodlák!

Vzpomínám na tebe a svět se mi rozpůlil: na to před naším poprvé, a na to po něm.

Randíme u pomníku.

Loupala jsem pomeranč — dlaň se mi přilepila k tvojí.

Právě ses vrátil od doktora s čerstvou plombou — z úst je ti cítit pach zubní ordinace. Dovolils mi, abych si na plombu prstem sáhla.

Na chatě bílíme strop, nábytek a podlahu jsme zakryli starými novinami. Byli jsme naboso a noviny se nám pořád lepily na chodidla. Zamazali jsme se od hlavy až k patě. Vzájemně si z vlasů oškrabujeme bělobu. A jazyk i zuby nám zčernaly po střemše.

Pak jsme věšeli tylové záclony a ocitli se každý z jedné strany, tak jsem zatoužila, abys mě přes ten tyl políbil!

Nebo piješ čaj, je horký, foukáš, aby vystydl, polykáš malými doušky a hrozně hlasitě srkáš, vůbec ti nevadí, že se to nedělá, jak mi vštěpovali v dětství. Taky začínám srkat. Protože je po dětství. A všechno je dovoleno.

A pak u jezera.

Sestupujeme po příkrém svahu a přicházíme k bahnitému břehu, pod bosýma nohama cítíme cestičku, je vlažná, pružná.

Ponořili jsme se do zátočiny, bez žabince. Voda je kalná, prosluněná. Studená — zespodu vyvěrají prameny.

Tehdy, ve vodě, se naše těla dotkla poprvé. Na břehu jsem se k tobě bála přiblížit, a tady jsem se na tebe vrhla, nohama jsem ti obemkla boky a pokusila se tě utopit. V dětství jsem si takhle hrávala s tátou v moři. Škubeš sebou, snažíš se roztrhnout moje objetí, ale já se nedám. Snažila jsem se ti potopit hlavu. Řasy se ti slepily, chechtáš se, prskáš kolem sebe, ryčíš, frkáš.

Pak sedíme na slunci.

Loupe se ti nos, opálením opadává kůže v okvětních lístcích.

Pozorujeme, jak zvonice na druhém břehu cupuje na hladině svůj odraz.

Sedím před tebou skoro nahá, bůhvíproč jsem se ale zastyděla zrovna za nohy, za prsty u nohou. Zavrtala jsem je do písku.

Spálila jsem mravence cigaretou, a ty ses ho zastal.

Vracíme se domů přímou cestou, přes pole. Ve vysoké suché trávě skáčou kobylky — dotírají na sukni.

Na verandě sis mě posadil do proutěného křesla a z nohou mi začal oprašovat písek. Tak jako táta. Když jsme se vraceli z pláže, otíral mi nohy úplně stejně, aby mi písek nezůstal mezi prsty.

A najednou bylo všechno jasné. Tak jednoduché. Tak nevyhnutelné. Tak vytoužené.

Stoupla jsem si před tebe v mokrých plavkách. Svěsila jsem ruce. Dívám se ti do očí. Chytil jsi ramínka a plavky mi stáhl.

Už dávno jsem byla připravená a čekala, ale bála jsem se, a ty ses bál ještě víc, a všechno by se bylo bývalo stalo už dávno, ale tenkrát, ještě na jaře, pamatuješ, když jsem chytla tvoji ruku a vedla ji tam, vytrhl ses mi. Teď už jsi byl úplně jiný.

Víš, čeho jsem se bála? Bolesti? Ne. Ostatně, nebolelo to. Ani krev žádná. Pomyslela jsem si: Co když tě napadne, že nejsi první?

Až večer jsem si vzpomněla, že jsem nedala uschnout plavky. Zapomenuté, mokré, slehlé, studené se válely na zemi. Voněly bahnem.

Tiskla jsem se k tobě a líbala tvůj sloupaný nos. Šeptali jsme, i když doma nikdo kromě nás nebyl. Poprvé jsem si mohla — beze strachu a beze studu — prohlédnout tvoje oči, jsou hnědé, s oříškovými a zelenými skvrnkami.

Najednou bylo vlastně všechno jinak — mohla jsem se dotýkat všeho, co ještě před chvilkou bylo nedostupné, co nebylo mé. Co před chvílí bylo cizí, mi najednou patřilo, jako by mi narostlo tělo, jako by mé tělo prorostlo tvým. A sebe jsem teď taky vnímala jenom skrz tebe. Moje kůže existovala jenom tam, kde ses jí dotýkal.

V noci jsi spal, ale já jsem spát nemohla. Chtělo se mi hrozně brečet, jenže jsem se bála, že tě vzbudím. Vstala jsem a šla do koupelny. A s chutí jsem si zabrečela.

A ráno před umyvadlem najednou vlna hloupého štěstí — jak jsem uviděla naše zubní kartáčky spolu v jednom kalíšku. Stojí, nohy překřížené, a dívají se na sebe.

Ty nejobyčejnější věci tě mohou přinutit umírat štěstím. Pamatuješ, už ve městě — zamkl ses na záchodě, procházela jsem kolem do kuchyně, neovládla jsem se, sedla jsem si na bobek a zašeptala do klíčové dírky:

„Miluju tě!“

Nejdřív úplně potichoučku. Potom hlasitěji. A tys nerozuměl, co ti šeptám, a bručíš:

„Už to bude.“

Jako bych potřebovala koupelnu.

Tebe jsem potřebovala, tebe!

Sedíš u trouby, v jedné ruce držíš lžíci, v druhé kuchařku. Nevím, co tě to popadlo. Řekls, že uděláš všechno sám a abych se ti tam nepletla. A já schválně chodila do kuchyně, jako že něco potřebuju, přitom jsem se ale jenom chtěla podívat na tebe. Pamatuješ? Hnětls mleté maso, neovládla jsem se a taky strčila ruce do kastrolu — bylo to úžasné, hníst společně tu voňavou hovězí masu, mleté nám prolézalo mezi prsty!

S naběračkami, chňapkami a pánvičkami sis vlastně vůbec nerozuměl — ožívaly ti pod rukama, snažily se ti vykroutit, vypadnout, zdrhnout.

Pamatuju si úplně všechno, každičký detail.

Leželi jsme a nedokázali jsme se od sebe odtrhnout — a pak na tvém rameni otisk půlkruhu mých zubů.

Naše nohy se proplétají, chodidla k sobě přilnula, lísají se a prsty kluzké od krému se zaklesávají do sebe.

V tramvaji se po nás dívají — před nosem mám tvoji pěst, líbám tu kůstku, co je červenec.

Stoupáme k tobě a zdá se, že výtah se vleče celou věčnost.

Pod židlí stojí tvoje boty s ponožkami uvnitř.

Tenkrát jsi mě líbal poprvé tam, nedokázala jsem se uvolnit. Když člověk vyroste, ví, že těch míst se nedotýká. To se jen klukům zdá, že holky mají mezi nohama tajemství, zatímco tam je mokrota, miasmy, bakterie.

Ráno jsem nemohla najít kalhotky, někam zmizely, prohledala jsem úplně všechno, ale nenašla. I teď si myslím, žes je štípl a někam schoval. Tak jsem šla bez nich. Jdu ulicí, vítr mi leze pod sukni, a já mám takový prazvláštní pocit, že to jsi ty, že to ty jsi všude kolem.

Vím, že existuju, ale pořád potřebuju důkazy, doteky. Bez tebe jsem jenom prázdné pyžamo hozené přes židli.

Tys to byl, kvůli komu jsem si zamilovala svoje ruce, nohy, svoje tělo — vždyť tys je líbal, ty je přece miluješ.

Podívám se do zrcadla a přistihnu se při myšlence: To je přece ta, kterou miluje. A líbím se sama sobě. Dřív to tak nikdy nebylo.

Zavírám oči a představuju si, že jsi tu se mnou.

Můžu se tě dotknout, můžu tě obejmout.

Políbím tě na oči — a má ústa prohlédnou.

Tak bych chtěla projet špičkou jazyka, jako tenkrát, po tvém švu, vede ti tam, dole, od do, tak jako u plastové panenky miminka, taky jsi slepený ze dvou půlek.

Někde jsem četla, že nejvoňavější části těla mají blízko k duši.

Zhasla jsem světlo, abych se konečně mohla stočit do klubíčka a usnout, a zatímco jsem ti psala, nebe zakryly mraky. Jako by někdo smazal špinavým hadrem školní tabuli a nechal na ní bělavé obrazce.

Cítím, že všechno dobře dopadne. Osud — jenom pouští hrůzu, ve skutečnosti nás uchová, ochrání před opravdovým neštěstím.

✶

Saško moje drahá!

Naparuji se, ale ve skutečnosti bych bez tebe, bez tvých dopisů už dávno chcípl, nebo bych to alespoň přestal být já, nevím, co je horší.

Už jsem ti psal o našem mučiteli, kterého jsem překřtil na Commoda, což se ujalo, jak asi tušíš, bez souvislosti se synem Marka Aurelia. Dnes si dal obzvlášť záležet, aby mi vysvětlil, co je život. Nechci ti o tom psát. Chci se nechat unést, myslet na něco z jiného světa, na Marka Aurelia.

Nechápu, jak může Marcus Aurelius, který už je milion let po smrti a kterého každý zná, souviset se mnou, který tu sedím v erárních svědivých podvlíkačkách a kterého nikdo nezná.

Na druhou stranu právě on napsal: Nikdo není šťastný, pokud se za šťastného nepovažuje.

To bude zřejmě to, co nás s ním spojuje — oba dva jsme šťastní. A co na tom, že on kdysi zemřel, kdežto já tu ještě jsem. V porovnání s naším štěstím se smrt zdá být maličkostí. Překročil ji cestou ke mně jako práh.

Tento pocit štěstí vyvěrá z toho, že chápu, že všechno kolem je neskutečné. Skutečné je to, jak jsem byl u tebe tenkrát poprvé a šel si do koupelny umýt ruce, spatřil tam tvou žínku a tak ostře pocítil, že se dotýkala tvých prsou.

Sašenko moje! Byli jsme spolu, ale já jsem to doopravdy začal chápat až tady.

A teď na to myslím a podivuji se, že jsem si toho tenkrát nevážil.

Pamatuješ, na chatě vypadly pojistky, svítila jsi mi svíčkou, já jsem stál na židli a vrtal se v nich. Podíval jsem se na tebe, v pološeru jsi byla taková nadpozemská, a po tváři se ti přelévalo světlo plamene! V očích se ti odrážel plamínek svíčky.

Anebo se procházíme v našem parku, neustále sbíháš z vyasfaltované cesty, trháš celé trsy trávy a postupně mi ty chomáče nosíš a ukazuješ:

„A co je tohle? A jak se jmenuje tohle?“

Podpatky máš obalené hlínou.

Ten nebohý palec na noze je tmavě modrý — v tramvaji ti na něj někdo šlápl, a ty máš jenom sandály.

Vidím i jezero.

Voda zhoustla, prorostla žabincem, mračny.

Došla jsi až ke kraji a s vykasanou sukní jsi vstoupila do vody po kotníky — chceš ji zkusit. Vykřikla jsi:

„Je studená!“

Nadzvedla jsi nohu a přejížděla jí po hladině, jako bys rozžehlovala záhyby.

Mám to všechno před očima, jako by to nebylo tenkrát, ale jako by se to dělo právě teď.

Svlékla ses, svázala si vlasy, aby se nerozpustily, vcházíš do vody a cestou několikrát kontroluješ uzel na hlavě.

Převrátila ses na záda a nohama kopeš vodu, sloupem pěny se míhají růžové paty.

Pak si leháš do tvaru hvězdy, ruce a nohy rozhozené, drdol se ti rozvázal a dlouhé vlasy plynou do všech stran.

Později, na břehu, aby sis ničeho nevšimla, vrhám kradmý pohled tam, kde se ti mezi nohama zpod gumičky od plavek prodraly mokré pramínky.

A teď vidím tvůj pokoj.

Sundáváš si střevíce — nejprve se sklání jedno rameno, potom druhé.

Líbám tě do dlaní a ty říkáš:

„Nech toho, jsou špinavé!“

Objala jsi mě kolem krku a líbáš mě a přitom koušeš do rtů.

Najednou jsi vykřikla.

Až jsem se lekl.

„Co se stalo?“

„Taháš mě za vlasy loktem.“

Skláníš se nade mnou, bradavkou se dotýkáš mých víček, řas. Jako stan jsi nad námi rozprostřela vlasy. Stahuji ti kalhotky, jsou nějaké dětské, krémové, s mašlemi, pomáháš mi, zvedáš kolena.

Líbám tě mezi nohama, tam, kde je nejměkčí a nejjemnější kůže.

Do hustého teplého porostu nořím nos.

Postel vrže tak zoufale, že se přesouváme na podlahu.

Zasténala jsi pode mnou, prohnula se jako luk.

Ležíme, průvan — jak příjemné na zpocených nohou.

Na zádech máš jemné chmýří a obtisk hrubého vzoru čínské rohože. Přejíždím ti prstem po špičatých obratlích.

Ze stolu si beru tužku a inkoustovou čarou ti spojuji pihy na zádech. Šimrá tě to. Pak se kroutíš před zrcadlem, díváš se přes rameno, cože to tam vzniklo. Chci ti umýt záda, ale říkáš:

„Nech je!“

„To chceš takhle chodit?“

„Chci.“

Vymrštila jsi nohy na zeď a najednou ses drobnými krůčky rozběhla po tapetách, propnula ses, vzepřela lokty o rohož a strnula jsi s nohama vzhůru. Neovládl jsem se, hrozně jsem tě chtěl políbit tam — okamžitě ses složila, zřítila ses.

Odcházím, provázíš mě ke dveřím — na sobě jen tričko a pod ním nic, zastyděla ses a vpředu si je za kraj stahuješ.

O naší poslední noci jsem se probudil a poslouchal, jak oddechuješ.

Zvykla sis spát jako kukla, zamotáš si hlavu do deky, necháš si jenom otvůrek, abys mohla dýchat. Ležím a do toho otvůrku se dívám. Jsi legrační, usnula jsi s čokoládovým bonbonem v puse. Teče ti z ní čokoládový pramínek.

Ležím a hlídám tvůj dech.

Zaposlouchávám se do tvého rytmu. Snažím se dýchat spolu s tebou. Nádech — výdech, nádech — výdech. Nádech — výdech.

Pěkně pomaloučku. To je ono.

Nádech.

Výdech.

Víš, nikdy předtím jsem se necítil tak dobře a útulně jako v tu chvíli. Díval jsem se na tebe, byla jsi taková krásná, taková bezstarostná, taková malátná, dotýkal jsem se tvých vlasů, prodraly se ven z tvého peřinového kokonu, a hrozně moc jsem tě chtěl ochránit před touto nocí, před opilými nočními výkřiky za oknem, před celým světem.

Sašenko moje! Spi! Pěkně spi! Jsem tady, dýchám s tebou.

Nádech.

Výdech.

Nádech.

Výdech.

Nádech.

Výdech.

✶

Nakoukla jsem do schránky — od tebe zase nic.

Měla bych se připravovat na zítřejší seminář, ale hlavu mám prázdnou. Kašlu na to. Uvařím si kafe, zalezu si do křesla a budu si tu s tebou povídat. Poslouchej.

Pamatuješ, bylo báječné vyprávět si o dětství. A já ti toho o sobě ještě tolik neřekla.

Jenže teď koušu tužku a nevím, kde začít.

Víš, proč jsem dostala svoje jméno?

Jako malá jsem zbožňovala všelijaké krásné krabičky, škatulky ze spodních zásuvek naší kredence, celou věčnost jsem probírala náramky, brože, hrací karty, pohledy — všechno na světě, co si tam máma schovávala. No, a v jedné krabici jsem našla dětské sandálky — mrňavé, seschlé, jako na panenku.

Ukázalo se, že jsem měla staršího bratra. Když mu byly tři roky, onemocněl, odvezli ho do nemocnice. Říkali o něm hrozná slova: Uléčili ho k smrti.

Rodiče se okamžitě rozhodli pro další dítě. Náhradníka.

Narodila se jim holka. Já.

Máma děťátko nedokázala přijmout, nekojila mě, nechtěla mě vidět. To všechno mi později vyprávěli.

Vypiplal mě táta. Mě i mámu.

Moje dětská postýlka měla upilované tři šprušle, abych mohla vylézt ven. Jenže to byla jeho postýlka, toho druhého dítěte. Tenkrát jsem přece nemohla pochopit, že to byla jeho skulina. Že tudy prolézal on. Bavilo mě prosmeknout se jí, ale vlastně jsem jenom opakovala jeho pohyby.

Pro mě ten kluk patřil do nějakého nepředstavitelného života před mým narozením, co splýval s prehistorií, pokud už vůbec existoval, ale pro mámu byl tady, vedle mě — byl tu s námi a neopouštěl nás. Jednou cestou na chatu seděl naproti nám ve vlaku kluk s babičkou. Úplně obyčejné ukňourané, vrtošivé, uslintané, ráčkující dítě. Pořád na babičce něco škemral. A ta do něj dokola ryla:

„Tak už dej konečně pokoj!“

Vzpomínám si, jak sebou máma trhla, celá ztuhla, když babka řekla:

„Sašo! Vystupujeme!“

Když jsme vystoupili z vlaku, začala máma na nástupišti, zády ke mně, zoufale prohrabávat kabelku a já jsem uviděla, že má oči plné slz. Zavzlykala jsem a ona se otočila a mokrými rty mě začala líbat a uklidňovat, že je všechno v pořádku, že to jí jenom do oka vletěla muška.

„Už je dobře!“

Vysmrkala se, namalovala si řasy, zvonivě zaklapla pudřenku. A vydaly jsme se na chatu.

Pamatuju si, že právě tehdy jsem si pomyslela: Dobře že to dítě umřelo. Co by jinak bylo se mnou? Cestou jsem si přeříkávala mámina slova: „Už je dobře!“

Já se přece nemohla nenarodit. Všechno kolem, všechno, co bylo, co je a co bude — to všechno to úplně jasně dokazuje, dokonce i tahle ukřičená ventilačka, i tyhle sluneční placičky na podlaze, i okvětní lístky sraženého mléka tuhle v hrnečku s kafem, i tady to vybledlé zrcadlo, které si hraje s oknem na mrkanou — schválně, kdo mrkne dřív.

Jako holka jsem se na sebe celé hodiny dívala do zrcadla. Z očí do očí. Proč zrovna tyto oči? Proč právě tato tvář? Proč toto tělo?

A co když to nejsem já? Co když to nejsou moje oči, moje tvář, moje tělo?

Co když jsem já — tyto oči, tato tvář, toto tělo, co tu prokmitlo — jenom vzpomínka nějaké babky, kterou se jednou stanu?

Hrávala jsem si, že jsem dvakrát. Na dvě sestřičky, dvojčátka. Jsem já a ona. Jako v pohádce: jedna je zlá a druhá hodná. Já jsem poslušná, ona — uličník.

Já jsem měla dlouhé vlasy a máma mě pořád dokola hubovala, abych se česala. A ta druhá popadla nůžky a natruc si cop ušmikla.

Na chatě jsme hrály divadlo, samosebou byly všechny hlavní role její, já tahala za oponu. No, a ona se v té hře měla zabít. Jenom si to představ, s nožem v ruce pronáší svoje poslední slova, pak se vší silou praští do hlavy, a najednou je celá od opravdové krve. Všichni se k ní vyděšeně nahrnuli a ona leží a umírá — podle toho, jak to stojí ve hře, a taky štěstím. Jenom já jsem věděla, že nastrouhala řepu, vzala slepičí vejce, dírkou je vysála a stříkačkou, kterou sebrala mámě, vymáčkla do vejce šťávu a schovala si je do paruky. Celá od řepové krve vyskočila a nadšeně ječí, jak všechny napálila:

„Skočili na to! Skočili na to!“

Ani si neumíš představit, jaké je být na ní ve všem závislý! Neumíš si představit, jaké je nosit po ní její staré šaty. Téhle princezně bez hrášku vždycky kupovali nové a krásné věci, já jsem je dostala taky, ale už staré, ošklivé — abych je donosila. Strojí ji na první školní den, má nové střevíčky, zato já abych se navlékla do starého kabátku s děravými kapsami a skvrnou na klopě.

Celé dětství mě terorizovala, jak se jí zachtělo. Vzpomínám si, jak jsem křídou nakreslila čáru na zemi, rozpůlila jsem náš pokoj. A ona ji smazala. Smazala ji a udělala novou tak, že jsem mohla chodit jen podél své postele ke stolu a ke dveřím. Nemělo smysl stěžovat si mámě, před ní byla hotový anděl, ale jakmile jsme osaměly, začala mě štípat a bolestivě tahat za vlasy, abych nežalovala.

Nikdy nezapomenu, jak jsem dostala nádhernou pannu, velikou, mluvící, co otevírala a zavírala oči, dokonce i chodit uměla. Jenom chvíli jsem nedávala pozor, a už ji moje mučitelka svlékla, zjistila, že jí něco schází — a dokreslila to. Rozbrečela jsem se a rozběhla k rodičům; ti se mi jenom smáli.

Nedalo se s ní dohodnout! Něco jí navrhnu, ale ona si dupne a oznamuje mi:

„Bude to tak, jak řeknu já, jinak tady nebude nic!“

Oči se zúžily, šlehají z nich blesky, v horním rtu jí cuká, odhalují se ostré zoubky. Jen se na mě vrhnout.

Pamatuju si, jak jsem se lekla, když se mě máma zeptala, s kým že si to povídám. Zalhala jsem:

„Sama se sebou.“

Je mi jasné, že se to dělo, když jsem potřebovala, aby mě měli rádi. Objevovala se, když jsem musela bojovat o lásku druhých. Takže skoro pořád. Dokonce i když jsem byla sama se sebou. Ale s tátou nikdy. S tátou to bylo jiné.

Mně i mámě říkal stejně — zajíčku. Asi se mu líbilo, že když zavolal: „Zajíčku!“ — ozvaly jsme se obě, jedna z kuchyně, druhá z pokojíčku.

Když se vracel domů, musela jsem se nejdřív zeptat, abych neotevřela někomu cizímu:

„Kdo je tam?“

Odpovídal:

„Hudec i švec, všeumělec.“

Dokonce i nohy si otíral o rohož v předsíni, jako by tancoval.

Rád nám nosil zvláštní dárky. Říkával:

„Hádej!“

Jenže uhádnout se to absolutně nedalo. Jednou to byl vějíř, jednou šálek typu piala, nebo lorňon, krabička na čaj, prázdný flakon, rozbitý foťák. Jednou přišel s maskou japonského divadla nó. Dokonce odněkud přitáhl opravdovou sloní nohu, dutou, aby se do ní daly strčit deštníky a hole. Máma se na něho zlobila, a já jsem byla z jeho dárků u vytržení.

Zničehonic řekl třeba:

„Nech ty úkoly bejt!“

A muzicírovali jsme. Se zápalem jsme bzučeli na hřeben obalený cigaretovým papírkem, až nás zuby brněly. Dortová krabice se proměnila v buben. Táta odhrnul roh koberce a začal vyklepávat nohama rytmus, dokud nezačali zespodu ťukat sousedi. Nebo popadl šachovou krabici, třásl jí do taktu a uvnitř to rachotilo.

Musela jsem s ním hrát šachy, pokaždé vyhrál, a když mi dával mat, jásal jako malý kluk.

Znal všechny tance světa a učil mě tancovat. Nejraději jsem bůhvíproč měla havajský, tancovali jsme s rukama v kapsách.

Jednou mi při jídle řekl, abych nefrflala, nebo že mi vylije kefír na hlavu.

Řekla jsem mu:

„Nevyliješ!“

A už jsem byla celá od kefírové břečky. Máma je v šoku a já jsem u vytržení.

O jeho lásku jsem nikdy nemusela bojovat.

Ale bez táty jsem měla tu druhou věčně v patách.

Co já se natrápila s pletí, zato ta její byla jako z alabastru. Kůže přece není pytel na vnitřnosti, je tím, čím se nás dotýká svět. Jeho chapadla. A kožní onemocnění — to je prostě způsob, jak se zabarikádovat před jeho doteky. Prostě si sedíš, a přitom jsi celý schovaný, jako v kokonu. Ona — tamta, druhá já — nic z toho nechápala. Nechápala, že se bojím všeho, nejvíc přítomnosti druhých. Nechápala, jak se můžu na návštěvě, když se všichni baví, zamknout na záchodě a jednoduše tam sedět a ani si nestáhnout kalhotky. Nechápala, jak se můžu Pythagorovu větu naučit nazpaměť, a před tabulí ztuhnout jako solný sloup s pusou otevřenou, opustit své tělo, kroužit vzduchem a bezúčastně se — tu bezradnou, ubohou, bezduchou — pozorovat. Z Pythagora si pamatuju jediné, že když před něj rodiče na stolek položili základní podoby, skrze které se člověku zjevuje neviditelné: kouli, pyramidu, krychli, vlněné ústřižky, jablka, medové placky a džbánek s vínem, a pojmenovali je, Pythagoras si vysvětlení vyposlechl a stolek převrhl.

Ale slohové práce jsem za ni vždycky psala já. A dostávala jsem za ně pětky. Učitelka je třídě četla nahlas a vzdychala:

„Sašenko, ty to budeš mít v životě těžké.“

A dávala mi pětky, protože jsem pokaždé napsala o něčem jiném, než bylo uloženo. Na výběr ti dají ze tří témat, máš psát o jednom, o druhém, nebo o třetím — a já vždycky psala o stopadesátém. Stopadesáté bylo důležitější.

Byla jsem šereda z kmene ploutvenek, ramenonožců a mechovců. Zatímco ona byla jak růže sáronská, lilie v údolí, oči jak rybníky v Chešbónu při bráně Bat-rabim. Moc dobře si pamatuju, jakým pohledem si ji tělocvikář na hodině prohlížel.

Jednou jsem se doma po škole převlékala, a najednou jsem si všimla, že mě z protějšího domu někdo špehuje dalekohledem. Hrůzou jsem se skrčila pod parapet, ona se naopak začala předvádět.

Když jsem byla malá, v noci mi vyprávěla, aby mě vyděsila, že je čarodějnice a že má moc nad lidmi. Prý to dokazuje barva jejích očí — levé je modré a pravé je hnědé. A vyprávěla, že měla bradavice, a že když jsme nocovali u známých, tak se umyla jejich žínkou a bradavice zmizely a naskočily jejich dítěti. Ale barva očí byla samozřejmě hlavní důkaz. A uhrane prý, koho si zamane. Ne že by se jí holky bály, ale nikdy nevíš, co kdyby. Opravdu uměla zaříkávat krev — oděrku jenom olízla, něco zašeptala a krev přestala téct.

Ani teď mě nenechá na pokoji. Může se objevit kdykoli. Někdy zmizí a je pryč celé měsíce, ale pak najednou — tak tady mě máte, nečekali jste mě, co?

Posmívá se mi, že si v knihovně — ze soucitu k mrtvým a všem lhostejným autorům — půjčuju ty nejzastrčenější knihy, protože jinak by si na tyhle spisovatele nikdo ani nevzpomněl. A že i když jsem prý šmudla a šupák, tak věty, co se mi líbí, si pečlivě, učesaně podtrhuju. Zatváří se důležitě a poučuje mě jako starší sestra: nesmíš být taková nekňuba, musíš o sobě dát vědět, nesedat v koutě. Zapiš si za uši, sestřičko, sedmnáctý zákon Thaléta z Milétu: Lepší je vyvolávat závist než soucit.

A co teprve jak se posmívala tobě!

Pamatuješ, jak jsme seděli na verandě a jedli jahody — kyselé, nedobré? Obalovali jsme si je v cukru. A ona si vymyslela, že je bude máčet v medu. Med si nalila na talíř a olizuje lžičku. A pozoruje tě. A svůj pohled kontroluje v zrcadle. Já ten její pohled moc dobře znám, kouká z něj nedočkavě zlomyslná různooká špatnost.

Olízla lžíci, chytila ji dvěma prsty za koneček a najednou ji mrštila za záda, ven otevřeným oknem.

A přitom tě sleduje.

„Přines mi ji!“

Chtěla jsem tě okřiknout: „Počkej! Opovaž se!“ Jenže jsem ze sebe nevymáčkla ani slovo.

Zvedl ses a šel lžíci hledat — do ostružiní a do maliní. Vrátil ses celý poškrábaný, na rukou perličky krve. Lžíci, celou polepenou hlínou a suchými stébly, jsi mlčky položil na stůl, otočil ses a odešel.

Na špinavou lžíci se jenom ušklíbla. A dál, jakoby nic, obaluje jahody v medu a zoubky je ohryzává.

Nevydržela jsem a vrhla se za tebou, chytila jsem tě za ruku, chtěla jsem ti tak jako ona olíznout škrábance, zaříkat krev, ale tys mě odstrčil.

„Jdi s tím někam!“ — a podíval ses na mě tak pohrdavě.

Sedls na kolo a odjel.

Jak já tě tehdy nenáviděla!

Vlastně ji.

Vás oba!

A jak jsem si přála, aby se ti něco stalo, teď hned, něco zlého, špatného, hrozného.

Umínila jsem si, že za tebou nepůjdu.

Jenže už druhý den jsem to nevydržela.

Vidím to znovu jako dneska a taky cítím na kůži: od rána mrholí, na plotě se uvelebila mlha, cesty jsou plné louží. Jdu k tobě pod deštníkem, na mostě nad roklí se rozpršelo pořádně.

Mezi našimi chatami je kousek lesa, všechny cestičky jsou teď rozmáčené, odevšad se dere bezejmenná květena — to jenom tys dával rostlinám jména.

Míjím vaše rohové sousedy, přes plot si prohlížím růže, veliké, těžké, jsou jako hlávky. Na dešti se rozvoněly.

U schodů na zápraží jsem dostala strach, složila jsem deštník a přikradla se až k oknům na verandu. Stoupla jsem si na špičky a dešťovými skly tě uviděla. Ležíš na gauči, převázanou nohu přehozenou přes opěradlo, a čteš nějakou bichli.

Tak, a je to, přála jsem ti něco zlého, a tys spadl z kola do příkopu.

Teď víš, proč sis tehdy vyvrtnul kotník a pak se válel v posteli.

Stála jsem v dešti a dívala se na tebe. Ucítils to, zvedls hlavu, uviděls mě a usmál se.

✶

Už je to tak dávno, má Sašenko z chaty, a jako by to bylo v nějakém jiném a vzdáleném životě.

Bylo tak pěkné ležet a čmárat si něco do deníku a přitom poslouchat, jak do střechy bubnuje déšť a na verandě bzučí komáři. Když se podíváš z okna — venku jsou jabloně v mlze jako beznohé. Na prádelní šňůře moknou kolíčky, kape z nich.

Deštěm se setmělo, nevidím na čtení — uprostřed dne si rozsvěcím.

Obří svazek Shakespeara jsem si položil na kolena — dobře se mi na něm píše do sešitu.

Dlouhé borovicové jehličí mi sloužilo jako záložka.

Víš, o čem jsem tehdy psal? O Hamletovi. Přesněji o sobě, že i mně umřel, anebo možná neumřel otec, že si matka vzala jiného, navíc slepého; jenom nechápu, proč se musí všichni trávit a probodávat ostrými předměty, aniž by přitom zaplavili scénu krví. Co když všichni zemřou jen tak, bez všelijakých vykonstruovaných zločinů a bez pletichaření, prostě sami od sebe, na konci prožitého života — to už nebude Hamlet? Vždyť to bude mnohem větší drama! To je toho, otcův přízrak! Tím vystrašíš jen děti.

A co ten jed, co mu nalili do ucha!

A proč všechno začíná až po jeho návratu do otcovského hradu, předtím snad nebyl Hamletem? Třebaže se zatím nic nestalo, opona se ještě nezvedla, Bernardo a Francisco se ještě nepřou, ačkoli řád to říká jasně — on přece už je Hamletem.

Vždyť to je to nejzajímavější: co se s ním dělo před všemi těmi setkáními s přízraky, traviči, před hloupými divadelními kousky, jakými jsou třeba skrýše za kobercem.

Prostě jenom žil. Tak jako žiji já. A žádné předsmrtné monology neveršoval.

Mělo by se napsat, jak žil předtím. Například jak si hrál v dětství na pošťáka: naložil si náruč starých novin a šoupal je do schránek. Jak se ve škole o přestávkách schovával s knížkou v ruce v šatně a v knihovně — posmívali se mu i ti největší strašpytlové, i ti nejslabší se na něm vybíjeli za všechno, co museli sami snášet. Ostatně víš, čím mě literatura poprvé zklamala? Přečetl jsem si, jak středověcí dvorští šašci kladou svým seňorům záludné otázky a ti se na ně snaží odpovědět, ale pokaždé šlápnou vedle. No, a já se o přestávce taky pokusil na něco pichlavě prostoduchého zeptat svých mučitelů — ani si to nedoposlechli a už jsem dostal za ucho!

O Hamletovi by mělo být řečeno i to, že když se jednou koupal v jezeře, připlaval k němu nějaký pantáta a řekl mu: „Chlapče, plaveš docela dobře, ale nemáš čistý styl. Já tě to naučím!“ No, a tak ho ten učitel plavání přidržoval zespodu a ruka mu, jakoby náhodou, sjížděla stále níž.

I to o holubníku. Když jsem byl malý a bydleli jsme ještě ve starém bytě, měl náš soused na dvoře holubník, a když čekal, až se mu holubi vrátí, tak nezakláněl hlavu, ale díval se do lavoru s vodou, prý je tak nebe lépe vidět.

Taky jsem si zapsal, že chci být sám sebou. Já zatím ještě nejsem já. Není možné, abych to byl já. Chtělo se mi přesadit se do jiného letopočtu.

No, tak jsem se přesadil.

Ještě že nevidíš, kde právě jsem a co mám kolem sebe. Nebudu to popisovat, vlastně to vůbec není.

Vzpomínáš si, na poličce jsi měla překrásné kamínky, přivezla sis je kdysi od moře? Jednou sis jeden okrouhlý oblázek vzala a nasadila si ho na oko jako monokl. Ten oblázek jsem ti sebral, ležel mi na parapetu. A pořád se na mě díval. A najednou jsem pochopil, že je to něčí zřítelnice. A ten někdo že mě vidí. Nejen mě, ale úplně všechno. Protože kolem tohoto oblázku se všechno mihne a zmizí dřív, než stačí mrknout: já, tento pokoj, toto město za oknem. V tu chvíli jsem si uvědomil nicotnost všech přečtených knih, i všech popsaných sešitů, a cítil jsem se najednou divně. Zmocnil se ti mě takový neklid. Uvědomil jsem si, že naopak tato zřítelnice ve skutečnosti mě ani můj pokoj nevidí, že nás ani uvidět nemůže, i kdyby chtěla, protože se kolem mihneme s takovou rychlostí, že si nestačí ničeho všimnout. Ona je skutečná, existuje, ale cožpak pro ni existuji já?

A sám pro sebe — jsem?

Co znamená — být? Vědět, že jsi byl? Dokazovat si sám sebe vzpomínkami?

A co pro ni znamenají mé ruce, mé nohy, má mateřská znaménka, má střeva, ve kterých škrundají kroupy, mé okousané nehty, můj šourek? Talamus? Mé dětské vzpomínky? Jednou o Vánocích jsem se brzo ráno probudil a bosý se běžel podívat pod stromeček. Pokoj byl plný spících hostů, a dárky žádné — koupili je, jenže na ně po šampaňském s vodkou jednoduše zapomněli. Sedl jsem si do kuchyně a bulil, dokud nevstala máma. Je to hloupost?

Nejspíš kvůli tomu, aby se člověk stal skutečným, nestačí, aby existoval ve svém vědomí, které je tak nespolehlivé, může ho například splést sen, to pak nevíš, zda žiješ, nebo nežiješ, ale musí existovat ve vědomí druhého člověka. Ovšem ne jakéhokoli, ale takového, pro kterého je důležité vědět, že jsi. A já vím, Sašenko, že ty jsi. A ty víš, že já jsem. Proto jsem skutečný i tady, kde je všechno naruby.

Taky jsem jako dítě zázrakem unikl smrti — v noci jsem vstal, abych si došel na záchod, a na mou postýlku se zřítila police plná knih.

Ale poprvé jsem se vážně zamyslel nad smrtí ve škole na hodině zoologie. Měli jsme starého, nemocného učitele, upozornil nás, že pokud upadne do bezvědomí, máme mu dát do pusy pilulku, kterou nosí v kapsičce. Pilulku jsme mu dali, ale nepomohla mu.

Brýle si čistíval kravatou.

Nejdřív jsme ho měli na botaniku a já jsem ho tak zbožňoval, že jsem sbíral jeden herbář za druhým, a pak jsem se rozhodl stát se ornitologem jako on.

Velice legračně truchlil nad mizejícím rostlinstvem a ptactvem.

To takhle stojí u tabule a křičí na nás, jako bychom za to mohli:

„Kam zmizel ocún stinný? Kde je ostřice plihá? Kde je vzplývalka tolijolistá? A bledule letní? A chrpa Dubjanského? Co mlčíte? A ptáci! Kam se poděli ptáci? Kde je orel východní? Kde je orlosup bradatý? Ptám se vás! Kde je ibis hnědý? A čínský? A čírka úzkozobá? A raroh! Ptám se vás, kde je raroh!“

A přitom se sám měnil v nějakého načepýřeného opeřence. Každý učitel měl svou přezdívku, jemu jsme říkali Raroh.

Víš, co byl můj sen? Že se jednou, dřív nebo později, konečně setkám se svým otcem a on mi řekne:

„Tak se pochlub, jaké máš svaly!“

A já ohnu ruku v lokti a zatnu svaly. Táta ohmatá můj biceps, uznale pokývá hlavou, prý kdo by to byl řekl! Jsi chlapík!

A pokud jde o svět neviditelný, pochopil jsem všechno, když babička v létě pracovala na táboře pro slepé děti a mě si vzala s sebou.

Už od dětství jsem byl zvyklý, že babička má doma spoustu slepých věcí. Pasiáns si například vykládala se zvláštními kartami, v pravém horním rohu měly vytlačenou značku. K narozeninám jsem od ní dostal speciální sadu šachu, figurky se lišily svou velikostí, bílé byly větší než černé.

Mámě pošeptala, slyšel jsem to:

„Stejně s nimi nehrají.“

Zpočátku mi ten tábor připadal divný, ale nakonec se mi tam docela zalíbilo — měl jsem najednou pocit, jako bych byl neviditelný.

To si třeba vykračuje kluk s konví v ruce, nohou se zlehka dotýká obrubníku, já ho míjím, a on mne nevidí. Ale to se mi jenom tak zdálo. Většinou mě oslovili:

„Kdo je tu?“

Ukrýt se před slepým je ve skutečnosti hodně složité.

Ráno chodili na rozcvičku a potom se celý den učili a hráli hry. Zpočátku bylo divné sledovat, jak na rozcvičku vybíhají v řadě a jeden druhého se přitom drží za rameno.

Na dvoře stála králíkárna, chovali v ní králíky. Byla to hotová tragédie, když se jednoho rána ukázalo, že jsou kotce prázdné — králíky někdo ukradl.

Měli hodně hodin zpěvu. Jaksi se předpokládá, že slepci mají výjimečné hudební nadání, obzvlášť citlivý sluch, že jsou všichni rození hudebníci. Samozřejmě že je to blbost.

Každý den měli modelování. Jedno děvče vymodelovalo ptáčka, který seděl na větvi jako člověk na židli.

Celé jejich vyučování probíhalo jinak než v obyčejné škole. Vzpomínám, ohromilo mě to, že na hodinách musí ponořit ruku do akvária a dotknout se rybek. Připadalo mi to báječné! Později, učebna už byla prázdná, jsem přistoupil k akváriu a zavřel oči. Vyhrnul jsem si rukáv a strčil jsem ruku do vody. Nádherná zlatá rybka byla na omak jako odporný sliz. A přesně v ten okamžik mě jala hrůza — skutečná hrůza, že i já můžu jednou oslepnout.

Ale je vlastní slepota neděsí. Nevidomý se bojí, že ohluchne. Bojí se tmy v uších.

A vůbec, slepotu si vymysleli vidoucí.

Pro slepého, co je, to je, s tím žije a z toho vychází, a nevychází z toho, co není. Trpět kvůli tomu, co není, se teprve musí naučit. My taky nevidíme barvy zprava od fialové, a nic se neděje. Pokud jsme nešťastní, není to kvůli tomu.

Babička je všechny litovala a oni k ní přilnuli. Občas jsem měl pocit, že je má radši než mě. Samozřejmě je to nesmysl, ale taky jsem chtěl, aby mě, tak jako je, pohladila po hlavě, přitiskla na svá mohutná prsa a vlídně si povzdechla:

„Ty mé ptáčátko!“

Nikdy od ní nedostali rákoskou, já ano.

Pořád jsem se jí chtěl zeptat na otce, ale z nějakého důvodu jsem se bál.

Vůbec mi málo vyprávěla. Jeden rodinný příběh mi řekla, až když jsem vyrostl. Její babičce se narodilo dítě, když byla ještě úplná holka. Tvrdila, že je to neposkvrněné početí, ale nikdo jí nevěřil. O partenogenezi neměli tehdy ani tušení. Právě začaly tát ledy. V noci šla k řece a položila svůj uzlíček na kru.

Vzpomínám si, jak jsem se té představy ještě dlouho nemohl zbavit: noc, plovoucí ledová kra, vřeštící uzlíček.

A o mnoho let později jsem si přečetl Marka Aurelia a zaradoval jsem se. Zformuloval to takto: Když nesou obětovat prasátko, tak se jim snaží vytrhnout a kvičí. Proč ale proboha kvičí?

Vždyť každá živá bytost, každá věc se v každém okamžiku snaží stejně vytrhnout a kvičí. Prostě je jenom třeba ve všem tento vřískot života uslyšet — v každém stromu, v každém kolemjdoucím, v každé louži, v každém šramotu.

✶

Tak moc bych se k tobě chtěla přitisknout a vyprávět ti něco hrozně hřejivého, něco hrozně hloupoučkého.

Vzpomínám si, jak mě rodiče vzali poprvé k moři — asi to ani nebylo poprvé, ale právě tehdy jsem si prvně zapamatovala, jak mě na začátku burácení příboje moře vtáhlo, nabralo mě do hrsti a v té hrsti mě pak chovalo celé léto.

Tak jasně si vzpomínám, jak jsme začali sestupovat křivolakými uličkami, a moře stoupalo pořád výš a výš, rozhrnovalo obzor, jakoby lokty, celé pobodané sluncem, a jak zavanulo vůní soli, řas, nafty, hniloby a širého prostoru.

Jen co jsem vyběhla na molo, příboj explodoval — schytala jsem od moře mokrou facku.

Nábřeží je vyložené prkny, průzračné od vodní tříště, jako by v něm byly díry do nebe, a na prknech se odrážejí racci.

Bělavé molo. Trus.

Cáry řas.

Dřevěné pahýly mořem ohlazené.

Plachta si lehá do vln.

A každý den pláž — chladí podpaždí.

Ten pocit štěstí, když běžíš mělčinou a zvedáš přitom mračna kapek, třpytí se na slunci!

Oblázky jsou rozpálené, šumí v příboji. Vlny buší do lýtek a stahují mě do hloubky, lapají po nohou, chtějí mě porazit a odvléct.

Hbité černé mouchy skáčou po chuchvalcích mořské trávy vyplavených nedávnou bouří. Vlny se přikrádají úkosem a vyděšené mouchy co chvíli vzlétají.

Sklíčka z láhví — mořské bonbony — moře je ocucalo a vyplivlo. Sbírám je a nabízím rodičům.

Spolu s tátou začínáme stavět hrad z kamínků, z písku, hloubíme vodní příkop, stavíme hradby, věže, tátu hra celého pohltí, dostává se do ráže. Úlomky mušlí, vlajkami z papírků od bonbonů zdobím věže, a táta na mě křičí, ať nepřekážím. Urazím se — je to můj hrad, to pro mě ho staví! Pak najednou přijde vlna a všechno zboří. Já natahuju, tátu to taky otrávilo. Z beznaděje bourá to, co zůstalo stát. A já s ním. Skáčeme po troskách našeho hradu a zase se šťastně řehtáme. Popadne mě do náručí a vleče do moře, padáme do příboje. Táta je úplně potřeštěný, potápí se, ale než se ponoří, spojí dlaně, jako by se modlil.

Voda je tak průzračná, že vidím rudé nehty prstů na nohou — nalakovala jsem si je máminým lakem. Zacpávám si nos, potápím hlavu, táta mě drží, plavu, v uších mi zalehlo a pode mnou je tyrkysová propast, a tam dole, na dně, leží kameny porostlé huňatou srstí a ta se pohybuje. A když se vynoříš — kolem to zase burácí.

Plaveme k dřevěnému molu. Pilíř si během dlouhých mořských let vypěstoval plnovous z vodních řas — děsí jím potěr.

Kolem proplují široká chlupatá záda.

Pořád se snažím dostat co nejdál od břehu, na hloubku — táta mě nechce pustit, chci ho potopit, chytám ho za ramena, tahám za uši, za vlasy — brání se, chňapá po kluzkém sloupu, vynořuje se, frká, na řasách se mu třpytí kapky, směje se. Šplháme na dřevěné molo a opatrně po něm jdeme, abychom si na hrubých, solí rozežraných prknech nezadřeli třísku. Utíkáme k mámě, oba se klepeme, balíme se do ručníků, zuby nám cvakají.

Táta se mě pořád ptá:

„Kolik je hodin?“

Dostala jsem od něj hodinky — ne opravdové, dětské, ručičky mají namalované. Pyšně se na ně dívám a odpovídám:

„Za deset minut dvě.“

Pořád ukazují za deset minut dvě.

Kůže na slunci od soli trošku svědí.

Máma se opaluje na velkém ručníku, sundává si ramínka, aby si záda opálila rovnoměrně, prosí otce, aby jí rozepnul sponku u podprsenky. Vedle přímo na oblázcích leží muž s pevnými fotbalistickými stehny, dívá se na ni.

Máma se tváří, jako by si ničeho nevšimla.

Muž se nadzvedne a opírá se o lokty, aby líp viděl tam, kde se její prsy, plné, těžké, položené široko od sebe, přimáčkly na ručník.

Tenkrát jsem ještě nic nechápala.

I když vlastně jsem už tenkrát chápala všechno.

Táta ty pohledy loví. S majetnickou hrdostí v očích. Zamlouvá se mu, že mu patří, po čem druzí touží.

Párkrát jsme na pláži viděli hodně zvláštní pár. Oba byli mladí, krásní a zamilovaní. Ona neměla nohu od kolena dolů. Zapamatovala jsem si, jak nohy při opalování roztáhla — za deset minut dvě. Když ji bral do náruče a nesl ji do moře, sledovala je celá pláž. Cákali po sobě, vřískali, plavali daleko, až k bójím. Když se vrátili ke břehu a vylézali z vody, smála se, vysmekávala se mu a po jedné skákala ke svému ručníku. Při pohledu na ně každý strnul, ať už hrůzou, nebo závistí.

Právě jsem vylezla z vody, vrhám se na mámu, zmrzlá a celá od mokrého písku si na ni obkročmo sedám, ledovými kalhotkami jí rajtuju po horkých zádech. Máma piští, shazuje mě a chystá se do vody — rozvážně, tak jako vždycky, když něco dělá. Beze spěchu si rukama ohnutýma dozadu zapíná podprsenku. Narovnává si ramínka, nandává si bílou gumovou čepici, celou věčnost si pod ni zastrkává vlasy. Pomalu, jako by vážila každý krok, sestupuje k vodě. Poskakuju kolem a cákám na ni, ona vyjekne a křičí, abych toho nechala, snaží se mě plácnout přes zadek. V koupací čepici má najednou malinkatou hlavu.

Vzpomínám si, jak na mělčině přidřepla a rukama bez kostí rozhrnuje vodu — pod vodou vypadaly ruce a nohy jako bez kostí —, a najednou jsem uviděla, že čůrá. Bůhvíproč mi to tenkrát přišlo divné, ale nic jsem neřekla, neodvážila jsem se.

Vždycky plavala hrozně daleko a na vlnách se jako pingpongový míček pohupovala její gumová čepice.

S tátou jsme seděli v příboji a sledovali mámu. Byla to paráda! Sedím, prsty u nohou čechrám vodu, vlny mi rozevírají nohy. Kolem jsou jenom šťastní lidé, šťastný křik, šťastné vlny, šťastné nohy.

Až později jsem pochopila, že táta neuměl plavat. A máma plavala nekonečně dlouho, až jsem se o ni začínala bát, ale táta se jenom smál:

„Kam by se naše zaječice plavkyně poděla! Ji neutopíš, ani kdybys chtěla!“

Máma už leze z vody, utírá se — a muž se stehny fotbalisty se na ni zase dívá, jak si ručníkem osušuje plavky na prsou, na břiše, v podpaždí, mezi nohama.

Máma si lehá na břicho, znovu si stahuje ramínka, čte si knížku. Sedám si vedle ní a pletu jí copánky.

Jak mořská voda vysychá, zanechává na její kůži krystalky soli.

Nad námi plují racci a mně se zdá, že pletou větru copy.

Pak se přitisknu k máminu boku a zavírám oči. Vlny šelestí, jako by někdo donekonečna listoval knihou.

Šťastná usínám.

Probudí mě hrom. Kolem se setmělo, prudké ledové nárazy větru. Každou chvíli začne bouřka. Všichni utíkají z pláže. První kapky buší do nahého těla jako hozené oblázky.

Rychle sbíráme svoje věci a utíkáme. Vítr je tak silný, že převrací lehátka, po pláži pobíhají polonazí lidé a pronásledují svoje slunečníky, ručníky, sukně, co jim uletěly. Moře už zešedlo, je zdivočelé a prohání zmatené vlny. Sotva doběhneme domů, začíná liják. Sprchuju se společně s mámou — rozplétá mi copy, aby mi mohla smýt z vlasů sůl. Tisknu se k její mokré kůži, která se nakrčila drobnými pupínky.

Pak sedím na gauči zamotaná do deky a čekám na tátu, zatímco se sprchuje a zpívá jakousi árii, slíbil, že mi přečte knížku.

Táta byl tenkrát dirigentem.

Nic zvláštního jsem v tom neviděla.

Vyprávěl mi, že když jeho otec, můj děda, houslista, cvičil na housle doma, tak si můj táta-kluk brával dvě hůlky a pohyby po něm opakoval.

Pamatuju si, jak se mnou táta, když jsem byla ještě úplné škvrně a k smrti ráda se točila na šroubovací stoličce, hrál na klavír: basové akordy přidržené pedálem byly mraky. A pedálem lapené drobné vysoké notičky tály ve vzduchu jako ojedinělé vločky. A letní sprška se hrála takhle: jenom ukazováčky — jedna ruka po černých, druhá po bílých klávesách — co nejrychleji přeskakovaly z jednoho tónu na druhý. Tátova velká ruka brala jeden a půl oktávy.

Taky si pamatuju, jak nadzdvihl desku, ukázal mi vnitřek nástroje a povídá:

„Vidíš, jak zvláštně je všechno zařízeno, všechno složité, nevysvětlitelné má v sobě i něco jednoduchého — jenom všehovšudy ťukáme plstěnými kladívky.“

Pořád mě nutil cvičit na klavír, až jsem nakonec náš Rönisch začala nenávidět.

Sedím doma a hraju, nekonečně přehrávám stupnice a akordy a on mi říká:

„Co se kaboníš!“

Jak jsem se soustředila, dělala se mi mezi obočím vráska — stejně jako jemu.

Když nebyl doma, švindlovala jsem: na noty na stojanu jsem položila knížku a četla si a naslepo přitom přehrávala nekonečná cvičení. Jednou mě načapal a hrozně se rozzlobil. Běhal po bytě a křičel, že hraju, jako když tahaj kočku za ocas, a za co že ho kdo trestá. A že prý jablko padlo daleko od stromu. Zalykala jsem se pláčem a hrála ještě hůř. Nikdy předtím na mě nekřičel. Připadal mi jako vyměněný, že to není on. Nedokázala jsem to tehdy pochopit. On se prostě vžil do role a nebyl s to ji opustit.

Když jsem hrála, sedal si na bobek, aby zkontroloval, jestli nemám prověšené dlaně, při falešném tónu sebou škubl a zaúpěl, jako by se kousl do jazyka, a jednou, když jsem místo předepsaných čtvrtého a pátého prstu, v domnění, že si toho nevšimne, hrála trylek druhým a třetím, se vytočil tak, že mě div nerozmáčkl rozpadajícími se etudami Czerného.

Nakonec se v pokoji pokaždé s mokrým ručníkem na čele objevila máma a vyžadovala klid. Těžko říct, jestli ji skutečně trápila migréna, nebo mě prostě jenom chtěla zachránit.

Vzpomínám si, jak se táta vrací pozdě v noci, navztekaný, smrká a stěžuje si, že celý večer zápasil s rýmou. Dělá si hlavu s přídavkem, že to nebylo ono. Dokonce ani jeho frak, který máma pověsila na balkon, aby se vyvětral, se v nejmenším nechtěl zklidnit a dál dirigoval.

Taky si vybavuju, jak táta pustil desku s nějakou symfonií a nacvičoval doma, v trenýrkách. Skulinou ve dveřích jsem pozorovala, jak dirigoval naše židle, stůl, police s knihami, okno. Příborník představoval bicí. Koberec na zdi — dechy. Hrnky a nesklizené zbytky snídaně — housle. Máchl hůlkou na gauč, a ten hned zabasoval. Mávl prsty ke stolní lampě — z dálky zazněla trubka. S takovou vervou šermoval rukama a celý poskakoval, že se z něho pot řinul krůpějemi a z nosu mu padaly kapky.

Do pokoje nakoukla máma a řekla, ať radši vymění prasklou žárovku v lustru, ale táta obrátil oči v sloup, dál pohazoval hlavou a zabouchl jí dveře před nosem.

Ve finále chytil všechny tóny až u samého lustru do pěsti a umlčel je.

Když nebyl doma, vzala jsem si bez dovolení pouzdro s dirigentskou hůlkou, pustila si co nejhlasitěji desku a taky jsem se dávala do dirigování. Vyšla jsem na balkon a dirigovala náš dvůr a sousední domy, stromy, louže i psa u stromu se zvednutou nohou i mraky. Ale nejradši ze všeho jsem ve finále zadusila hudbu v pěsti.

Pak jsem se posadila ke klavíru a znovu do něj bušila Mendelssohnovu Píseň beze slov a na stejných místech neomylně chybovala.

Pak byl táta polárním letcem, což se mi líbilo víc.

Jeho šosatý černý raglán tak nádherně voněl kůží!

V kožešinové kombinéze, untách — vysokých kožešinových botách — a kukle s radiotelefonem se proměňoval v někoho úplně jiného. Brala jsem si unty, oběma nohama zalézala do jedné z nich a skákala v ní po bytě úplně stejně jako ti jednonozí lidé, co mi o nich četl.

Vozil mi panáčky vyřezané z mrožích klů, ozdoby ze zubů navlečených na šňůrku, sklenice ostružin morušky, sobí kůži.

Ukládal mě do postele a vyprávěl, jak se jako kluk toužil stát pilotem — jednou uviděl na poli u jejich vesnice nouzově přistát letadlo.

Pro něj, obyčejného vesnického kluka, nebylo vůbec snadné dosáhnout svého — musel se dost učit. A život v leteckém učilišti — učňáku, jak říkal — nebyl vůbec žádný med. Bylo tam taky pěchotní učiliště, a když měli opušťák, vždycky se mezi sebou ve městě strašně porvali. Řezali do sebe řemenem a tátovi div přezkou nevyrazili oko — ukazoval mi jizvu na čele, já ho litovala a bělavý hrbolek hladila prstem.

Jednou ho v učňáku strčili do vězení — do basy, jak říkal. Přihodilo se to takhle. Měl stát ozbrojený na stráži a hlídat letadla, bylo to v zimě. Obcházel hangár, a najednou mu připadlo, že se tmou někdo mihl. Ale nikde nikdo, jenom tma a obleva, odevšad kape, stoupá pára. Položil prst na spoušť, opatrně vykoukl zpoza rohu, a v tu chvíli dostal pořádnou ránu do hlavy. Spoušť spustila sama od sebe. Rána jako z děla. Nastal zmatek, přiběhli probuzení velitelé a ukázalo se, že na střeše odtával mokrý sníh a zrovna ve chvíli, kdy táta vystrčil hlavu, se jedna hrouda utrhla.

Učil mě létat — hráli jsme si, ale mně se zdálo, že je to doopravdy. Že nejsme na gauči, ale v kabině. Technik se chápe vrtule a vší silou ji za lopatku roztáčí.

„Kontakt!“ — křičí a odskakuje od motoru.

Rozjařeně mu odpovídám:

„Kontakt!“

Motor párkrát škytne, vypustí popelavé klubko dýmu a nabírá obrátky. Špalky jsou odstraněny. Pojíždíme na start. Startér mávne bílým praporkem. Táta sešlápne plný plyn. Vzdušné proudy rozšlehané vrtulí otřásají letadlem, rozjíždí se. Nabírá rychlost, stále větší a větší. Na hrbolcích nerovné dráhy máchá stroj křídly, jako když provazochodec balancuje rukama.

Táta k sobě plynule přitahuje řídicí páku a ocas se odlepuje od země, vyrovnáváme se. Ještě víc přitahuje páku — a to už je stroj ve vzduchu a já celým tělem cítím, jak nabíráme výšku. Země pod nohama odplouvá, v hrudi mi srdce trne hrůzou.

Dole je vidět, že stín letadla je nám v patách. Hluk motoru se zastřel, hangáry a garáže na letištní ploše se zmenšují, začínají se podobat kostkám rozházeným po podlaze, domečkům z mojí stavebnice.

Táta šlape na pedál, naklání řídicí páku hned napravo, hned nalevo a letadlo se okamžitě otáčí, provádí střídavě pravý a levý výkrut. Jako by to ani nebylo letadlo, co se otáčí, zdá se mi, jako by se země a nebe otáčely kolem letadla.

Stoupáme nad mraky a letíme pod zářícím sluncem a stín se noří do oblačných propastí a sotva nám stačí.

Pozoruju tátu, jak soustředěným pohledem klouže z ciferníku na ciferník, jak s jistotou navádí naše letadlo do trhlin v neforemných spoustách mračen, a uvědomuju si, že ho mám nejradši na celém světě, víc než mámu, víc než sebe.

Vyprávěl mi o kolezích, kteří přišli o život.

Říkal: „Žít chce každý, ale ne každý se z letu vrátí.“

Jeho kamarádům přestal při otočce s náklonem fungovat motor. Nastalo ono ticho, kterého se letci tak bojí. Blýskající disk vrtule jim zmizel před očima. Tři jeho lopatky trčely jako hole. Na letiště by už byli nedoletěli, letci začali vyhlížet místo vhodné k přistání. Pilot se zeptal navigátora: „Co myslíš, kamaráde, zvládneme to?“

A ten mu odpověděl: „Musíme! Jinak mi propadnou lístky do divadla.“

Přistát nebylo kde, zbýval seskok padákem. Jenže všude kolem byly vesnice a v nich žili lidé. Letci by se zachránili, ale co prázdný stroj, kam ten se zřítí, jakou škodu nadělá?

Pilot rozkázal navigátorovi, aby skočil, ale ten svého kamaráda neopustil. Nevyskočili a pokusili se odvést letadlo co nejdál od obydlí.

Trosky stroje s mrtvou posádkou našli až druhý den. Rozházené úlomky, pokroucená křídla, zohýbané vrtulové lopatky, k nebi zvednutý ocas. Nejspíš se jim porouchal výškoměr. Oba se křečovitě drželi kniplu, jak se marně snažili vyrovnat letadlo.

Táta mě vodil na hřbitov, byl plný hrobů s vrtulemi místo křížů. Z fotografií vsazených do vrtulí shlížely mladé krásné tváře.

Jednou pověřili tátu mimořádným úkolem — šlo o neodkladnou leteckou záchrannou službu. Měl vyzvednout na odlehlé meteorologické stanici ženu, kterou čekal složitý porod, a dopravit ji do nemocnice. Přihnala se sněhová bouře a jemu nezbylo nic jiného než přistát na zamrzlé řece. A aby toho nebylo málo, zlomila se vzpěra lyže. Přistání na jedné mi předváděl rukou. Letadlo se řítilo po ledu, jako by dělalo holubičku. S ubývající rychlostí byl stroj čím dál tím hůř ovladatelný, křídlo bez opěry se propadlo, štrejchlo o led, letadlo se prudce otočilo, jako kružítko kolem hrotu, a strnulo. Bouře ho okamžitě začala zasypávat sněhem, táta udělal pod křídlem něco na způsob jeskyně a v ní pak proseděli dva dny, než je našli. Žena celou dobu křičela a pak začala rodit, takže tátovi nezbylo nic jiného než dítě přivést na svět.

Pokaždé, když táta odlétal, strkal si do kapsy můj starý palčák, byl to jeho talisman. Řekl, že ho tenkrát při tom letu, když čekali na řece na pomoc a nevěděli, jestli nějaká přijde, zachránil můj palčák.

Odlétal, a já jsem si vždycky, když jsem viděla na nebi letadlo, říkala: Co když je to on? A mávala jsem mu. A letadlo viselo vysoko na nebi jako pavouček na neviditelné pavučině.

Nikdy jsem se o tátu nebála — co bych se bála, když má s sebou můj palčák? Ten ho bude ochraňovat ve dne v noci, od škody a od zlé moci.

Hrozně zajímavě vyprávěl o životě Korjaků. Říkají si „čavčyv“ — sobí lidé. Několikrát musel přenocovat v opravdových jarangách a pokaždé se podivoval nad tím, jaký pohodlný, teplý dům dokážou z velrybích žeber a sobí kůže tihle sobí lidé kdekoli za chvíli postavit.

Vzpomínám si, když táta vyprávěl, jak musel v tundře v jedné takové jaranze přespat a že mu tehdy jako zvláštní delikatesu nabídli k ohlodání sobí morkovou kost, vykoukla z kuchyně máma a zeptala se ho, jestli je pravda, že podle jejich zákonů pohostinnosti nabízí pán domu hostu na noc svoji manželku. V jejím hlase jako by zaznělo něco divného, jako by o jeho vyprávění pochybovala, hrozně se mě to dotklo. Táta se rozesmál a řekl, že to se rozumí, pán domu mu nabízel svou ženu, ale byla stará, od hlavy k patě samé boláky a vlasy jako pucvol se jí cizopasníky jenom hemžily, ale že se není co divit, protože sobí lidé se ani jednou za celý život nemyjí, od kolíbky až do hrobu.

Občas táta odlétal nadlouho, ale když byl doma, každý večer před spaním mi četl. Nejraději jsem měla knížky o nejrůznějších neobyčejných zemích, ale ta nejoblíbenější byla o království krále Jana. Poslouchala bych ji pořád dokola.

Když mi četl, celý se proměňoval, jako by nečetl tištěnou knížku, ale nápisy na palmových větvích a beraních kostech. Kolem hlavy si omotal jako turban mou blůzu, posadil se do tureckého sedu a takovým cizím hlasem přeříkával: „Já, král Jan, jsem pán nad pány, jsem král holých mudrců, jsem vládce nad všemi vládci. Žiji ve městě nad všemi městy, v sídelním městě všech světů obydlených i neobydlených, a palácem mým je nejvyšší věž, na niž co noc stoupají hvězdopravci, aby pohlédli do budoucna. Po zemích svých jezdím v zámku na slonici. A řeky zde ve dne tečou jedním směrem a v noci druhým.“

Už ani knížku nepotřeboval, všechno znal nazpaměť, a ještě víc si navymýšlel, a já jsem pokaždé poslouchala ta neuvěřitelná cizokrajná slova se zatajeným dechem. „V mém panství se rodí a žijí velbloudi dvouhrbí i jednohrbí, hroši, krokodýli, meta collinarum, žirafy, leopardi, divocí osli, bílí i ryšaví lvi, němé cikády, supi a šakalové. Také se zde rodí věční lidé, zvíře zvané jednorožec, papoušci, ebenové dřevo, skořice, pepř a libovonné rákosí. A mám dceru, královnu nad královny, vládkyni života, a mé království je jejím královstvím.“

A když pronášel tahle slova, všechno kolem — náš pokoj, lustr s věčně prasklou žárovkou, hromádka novin na parapetu i hlučné město za oknem —, úplně všechno se stávalo neskutečným, kdežto země krále Jana byla skutečná, a i on sám byl skutečný a už neseděl na kraji mé postele, ale v zámku na slonici a královským pohledem obhlížel svá panství.

A všude kolem, kam až oko dohlédlo, se skutečně rozprostíralo království krále Jana a žili v něm věční lidé a němé cikády.

✶

Sašenko má!

Nezlob se — neměl jsem kdy ti napsat.

Až teď, konečně, po mně nikdo nic nechce. Chvilku můžu být s tebou.

A proč bych tě měl líbat až na konci dopisu?

Líbám tě hned, po celém těle, všude!

Dobře, dobře, už se krotím.

Včera jsme stříleli, neumíš si představit, jak se našemu Commodovi ohromením protáhl obličej, když z mých pěti ran cílní signalizovali tři přímé zásahy do hlavy terče, ze čtyř set kroků!

Jak pak nemám uvažovat o náhodě!

Celý svět se přece skládá z náhod. Proč jsme se narodili v tomto století, a ne, řekněme, ve třicátém čtvrtém? Proč zrovna v nejlepším se všech světů, a ne, řekněme, v tom nejhorším? Je možné, že právě teď, v tomto okamžiku, někdo někde čte knihu o výrobě zvonů? Proč kulky neletěly do minulosti nebo budoucnosti, ale do proděravělé hlavy nešťastného terče? Vždyť kdyby —

Tak to vidíš, Saško má milovaná, ani mi nedali dopsat, ale teď se nemohu dočkat, až ti řeknu, že už nejsem jen tak někdo! Teď jsem, pane, chlapík! Od nynějška budu ve štábu prát kalhoty a čárat rozkazy a úmrtní oznámení. Náš starý mi vyrazil dech. Předvolal si mě a jmenoval mě štábním písařem, když už prý umím psát. Já v pozoru, loket míří do našeho společného západu slunce za zaprášeným oknem a špičky prstů do vlasů:

„Vaše velitelstvo!“

„No, co je?“

„To nepůjde. Mám nepřístupný rukopis.“

On na to:

„Mladej, psát nemáš přístupně, ale upřímně! Je to jasný?“

A nalévá mi panáka.

Podává mi ho.

„Na tvé jmenování!“

Klopím ho do sebe.

A zajídám slanečkem s cibulkou na černém chlebu.

„Jo, mladej, když mi bylo tolik co tobě, taky jsem najednou všechno pochopil. A pak si celej život snažil vzpomenout, cože jsem to tehdy pochopil. Ochutnej špíček, je znamenitej! A zapamatuj si: Slovo je moudřejší než pero. A s těma úmrťákama si hlavu nelam. To tvůj předchůdce, písař, ten si lámal hlavu pořád. Stačilo, aby se namazal, a už mi brečel na rameni, jako malej kluk: ,Koljo, odpusť mi, že ještě žiju, ale já, za celou válku, nebyl ani jednou v první linii…‘ Chtěl po mně, abych mu odpustil, přitom ale jako by mluvil k těm, o kterejch psal ta svoje vyrozumění.“

✶

Hádej, kde právě jsem!

V koupelně.

Vzpomínáš, jak král David přišel do lázně a najednou uviděl, že je nahý a nic nemá?

Stejně jsem nahá i já a nic nemám.

Ležím a pozoruju svůj pupík.

Je to úžasně zábavné!

Tvůj pupík je uzlík, pamatuju si to.

A můj je kroužek.

Mámin je taky kroužek.

Je to kroužek na nekonečném řetězu. Takže to za něj jsem zavěšená na lidském řetězu. Přesněji, ten řetěz přece pokračuje. Na obě strany. Je na něm zavěšeno úplně všechno.

Hm, divné: Tenhle můj kroužek na břiše, to je vlastně pupek země. A řetěz, který jím prochází — tak ten je vesmírná osa, kolem které se veškerenstvo pohybuje, právě teď rychlostí milionů světelných zim.

Ne, to on je nahý a nic nemá. Zatímco já jenom v samotném pupíku mám celý vesmír, od začátku až do konce.

Ještě jsem si vzpomněla, jak jsem jako malá měla neštovice — vyrážku po celém těle — a táta mi řekl:

„Podívej se na tu hvězdnatost!“

Hrála jsem si, že vyrážka na břiše znamená souhvězdí a pupík že je měsíc. Až mnohem později jsem zjistila, že tak staří Egypťané zobrazovali bohyni nebe Nút, když onemocněla mými hvězdnatými neštovicemi.

A teď jsem najednou tak zatoužila, aby si pod tuhle nebeskou klenbu zalezlo naše dítě. Je to hloupé? Nebo moc brzo?

Ráda myslím na to, jak jsme spolu tady v té vaně seděli — pamatuješ, tváří v tvář, sotva jsme se sem vešli. Jako žínkou jsem ti svými vlasy umývala nohy. Pak jsi mě chytil za nohu a kousl do prstů, úplně stejně jako kdysi můj táta, když jsem byla malá, když vrčel a hrozil mi:

„A teď tě sním!“

A kousal mě do prstů na nohou. Lechtalo mě to a bála jsem se — co když mě opravdu sní?

Pak jsem ti vlezla za záda a prostrčila nohy tvým podpaždím, mydlil jsi je houbou a taky paty a mezi prsty a mně se to moc líbilo.

Hrozně se mi líbilo, jak jsi mě mydlil úplně všude!

Můj milovaný, tak proč tu teď nejsi, abys viděl, jak se ve vodě přelévají a blyští moje zlatavé chloupky tam dole…

Promiň! Jsem husa.

Jen si to představ, mezi šestým a osmým měsícem má dítě srstičku, později mu vypadá. V nemocnici nám takové předčasně narozené dítě ukazovali — vypadalo děsivě!

Jestlipak víš, proč lidem srst vypadala a jsou holí? Včera jsme o tom mluvili na hodině. Srst je přece hrozně užitečná! Vezmi si třeba kočku! Je tak měkoučká, heboučká, pěkňoučká, miloučká! Umíš si ji představit bez srsti? Holé neštěstí! Tak tedy, problém je v tom, že byla potopa. To o Noemovi, to jsou jenom pohádky — ve skutečnosti nikdo z lidí nepřežil. Ale přežilo pár opic, protože začaly žít ve vodě. Další tisíce pokolení jsme byli vodní opice. Proto taky naše nosní dírky míří dolů, a ne nahoru. Delfíni, mroži, ti taky ztratili srst.

No, a já jsem taková vodní opice. Sedím si tu a sním, že až se vrátíš, vlezeme si společně do vany.

Prohlížím se a trápím se, že mám chlupy tam, kde by být neměly. Řekl jsi, že se ti to líbí, ale teď si myslím, žes chtěl být jenom milý. Přiznej se, copak se někomu můžou líbit chlupy tady, i tady, a i tady, a dokonce i tady?

Sedím a vytrhávám si je pinzetou. Bolí to!

Tak si představuju i nějakou jeskynní holku, která si vytrhává chloupky a místo pinzety má dvě mořské lastury. A chlupy v podpaždí si vyškrabuje ostřím vyrobeným z křemene nebo zvířecího rohu.

Nejlíp se má Janka, její chloupky jsou světlé a malinké.

Můj milovaný, co to povídám. Proč, proboha? Melu nesmysly a ty to musíš snášet.

Pozdravuje tě Janka, včera se tu stavila.

Hrozně vtipně mi vyprávěla o svém novém nápadníkovi. Představ si to, zamiloval se do ní nějaký děda a požádal ji o ruku!

Povídá jí:

„Holčičko, já jsem se zamilovával dřív, než se tvoji rodiče narodili.“

Janka předvedla, jak si před ní klekl a žádal ji o ruku, objal jí nohy, tiskne se k nim a ona se dívá na jeho plešatý zátylek, je jí ho až k pláči líto, a zároveň ho do něj zatoužila cvrnknout, sotva se ovládla!

Jasně že ho odmítla, ale září, jako kdyby vyhrála v loterii.

Celý život prý pracoval jako rytec, pro pobavení jí vyprávěl o nápisech, které ryl do hodinek nebo na tabatěrky.

Víš, co jí daroval? Podává jí nádherné pouzdro, jako na prstýnek. Ona je otevírá a uvnitř leží — rýžové zrnko! Něco ti jí do toho zrnka vyryl. Povídá jí:

„Janečko moje! To je pro tebe — to nejcennější, co mám!“

A ona si pak doma vzala k ruce lupu, aby si nápis přečetla, otevřela krabičku, a zrnko jí vyklouzlo z prstů a někam se zaběhlo. Hledala je všude, ale nikde je nenašla. A tak neví, cože to tam vyškrábal.

Co všichni na Jance vidí? Horní zuby má jak zajíc. Uši jí odstávají. Schovává si je pod vlasy.

Teď už sedím a píšu ti v pokoji. Zabalila jsem se do deky, uvelebila se na pohovce.

Byl jsi první, kdo mi řekl, že jsem krásná. Samozřejmě když nepočítám tátu. Ale jemu jsem nevěřila. Zato mámě ano. Říkala mi:

„Ty moje obludko!“

Měla na sobě svůj rozvlněný, přelévavý hedvábný čínský župánek s bleděmodrými draky. Vlezly jsme si vždycky na široké staré sofa, pohodlně jsme se usadily a šuškaly si. Probíraly jsme všechno na světě, vyprávěla mi úplně o všem. Třeba o tom, jak jsem se narodila — nechtěla jsem ven, a museli jí udělat císaře. Dotýkala jsem se prsty ztvrdlého šrámu na břiše a přišlo mi divné, že jsem se objevila odtamtud. Vlastně mi to divné přijde pořád.

Mluvily jsme i o poprvé.

„Musí to být pěkné,“ řekla, „a jenom s tím, kdo za to bude stát. Hlavní je, abys toho pak nelitovala. I když si ho nevezmeš, i když se později rozejdete, stát se může cokoli, hlavně nesmíš té noci litovat.“

Obludku jsem jí věřila spíš než tátovi, i když mě pořád hubovala, prohlašovala, že nemám vkus, ne-umím se obléct, neumím mluvit, neumím se smát. Když jsem byla s ní, pokaždé jsem se cítila provinile. Ani mě nenapadlo, že by mohla být nadmíru přísná nebo nespravedlivá. On viděl moje přednosti a ona moje nedostatky.

Táta mě nikdy ani neplácl, zato od ní jsem celé dětství dostávala facky, a taky řemenem. Jednou se hádali, přistoupila jsem k ní zezadu, chtěla jsem ji obejmout, zapíjela právě lék, a nechtěně jsem jí drcla do lokte. Celá se polila, vrhla se na mě a tloukla mě hlava nehlava. Zachránil mě táta.

Hádali se kvůli mně.

Táta křičel:

„Co do ní pořád bušíš?“

Odpovídala:

„A co z ní vyroste, když jí nenařežu?“

Jednou na pár dní odjela a po návratu udělala rámus, že není uklizeno. Napříště jsem uklidila, vysmýčila jsem tak, že se všechno jen blyštělo, ale stejně byla nespokojená, dokonce ještě víc. Asi vycítila, že můžeme s tátou žít i bez ní, že život bez ní plyne klidně a všedně.

Dokola opakovala, co někde vyčetla, že život — to není žádné peříčko, ale trnitá cesta, že člověk nemůže dělat jenom to, co by se mu chtělo, a vůbec, nejsme tu pro zábavu.

Nelíbilo se jí, když jsem chodila ven, nelíbily se jí moje kamarádky, Janku nesnášela. Za všechno špatné ve mně mohla podle mámy — Janka.

Táta se mě zastával:

„Ale ona kamarádky potřebuje!“

Nakonec vždycky došlo na slzy:

„Pokaždé jsi na její straně!“

Cítila, že mezi mnou a tátou je víc než mezi nimi dvěma. Myslím, že jsme obě cítily, že já pro tátu znamenám víc než ona.

Jednou jsem pochopila, co přesně na ní nemám ráda. Je to žena, co si svůj život pěkně srovnala — všechno je, jak má být — a jinak ani být nemůže. Odjakživa věděla, co chce i jak toho dosáhnout. Ať už šlo o nábytek nebo o lidi. Už ve škole byla jedničkářka. Zatímco její kamarádky byly zoufalci, kterým musela ukazovat, jak mají žít. A přitom jimi v duchu pohrdala za to, že to neumějí, že nevědí, co se sluší a patří. Fotografie z našich dovolených vždycky lepila do alb, tam bylo štěstí zaprotokolované. Mě i tátu chtěla taky upravit, abychom do jejího alba pasovali. Ale to se jí nedařilo.

Tátu obsazovali do filmů pořád míň. Trápilo ho to, utrhoval se na ostatní. Doma nepil, ale pořád častěji se domů vracel opilý. Když jsem se ho ptala:

„Tati, ty jsi opilý?“

Odpovídal mi:

„Kdepak, zajíčku, to já jen tak hraju.“

Ječeli na sebe, jako by nevěděli, že zlá slova se nedají vzít zpátky a zapomenout. Nevěděli, že lidé na sebe hulákají z plna hrdla, usmiřují se jen z poloviny, že z lásky se pokaždé kousek odkrojí, takže jí postupně ubývá. Nebo to věděli, ale nic s tím nesvedli.

A já jsem se před nimi zamykala do pokoje a umírala neláskou.

Zrcadlo bylo nejhorší. Ty neoči, ta netvář, ty neruce. A ta neprsa — dokonce ani opálení se jich nedotklo, jenom se pořád začínají slibně rýsovat, ale kde nic tu nic.

Lámala jsem si hlavu, jak se něco takového mohlo stát, máma je krásná, a já — no, jen se podívej.

Připadalo mi zvláštní, že tímhle mám být já.

Být tímto bylo hotové neštěstí.

Janka už měla první, druhou i třetí lásku dávno za sebou a já jsem už uvěřila, že nikdy žádnou mít nebudu. A s pohledem upřeným na tapety jsem tiše úpěla.

A pak se u nás doma objevil on. Tátův dávný kamarád. Stal se z něj režisér a dal tátovi roli ve svém filmu.

Byl zrzavý, řasy měl žhavě rudé, dlouhé, husté. Jako zrzavé jehličí. Vlastně měl vlasy husté tak nějak zvířecky. U stolu mu bylo horko, rozepjal si košili, vyhrnul rukávy a odhalil svaly, mohutné, celé pihovaté. A rozhalenkou se mu draly ven ryšavé chomáčky.

Vzpomínám si, že říkal, že se právě vrátil od moře, ale kůži že má světlou, neopálí se, jenom zrůžoví.

Začal k nám chodit častěji.

Táta mi ukázal fotku, na které spolu vyvádějí skopičiny, visí hlavou dolů na kládě. Dívala jsem se na ty kluky a napadlo mě — byl můj táta, dřív než se stal otcem, už mým tátou? A tenhle zrzoun byl už tehdy jím? Kým jím?

Byl zarytým starým mládencem a máma s tátou si z něj utahovali, že mu musí najít nevěstu. Jednou řekl:

„Kdo jednou viděl jedny ženské prsy, jako by je viděl všechny.“

Máma mu odporovala, že to ani náhodou, ženské prsy jsou prý jako vločky, každé jsou jiné, a zasmáli se tomu. A mně to bylo divné a nepříjemné.

Říkal mi Saška vážka. A já jsem v jeho přítomnosti ztrácela hlavu. Přesněji, zase jsem se rozdvojovala, jenomže zůstávala ta, co se bála všeho, zatímco ta, co se nebála ničeho, vždycky někam v ten nejnevhodnější okamžik zmizela.

Vejde ke mně do pokoje, podívá se na obal knížky a zeptá se:

„Tak co Trója? Pořád se drží? Nebo ji už dobyli?“

Dodala jsem si odvahy a zeptala jsem se ho, o čem bude jeho film. Odpověděl mi:

„Představ si například sebe, napila ses kefíru a zůstaly ti po něm bílé kefírové vousky, a venku — jak stojí ve včerejším večerníku — najel autobus na zastávku plnou lidí, a všichni přišli o život. No, a mezi kefírovými vousky a touhle smrtí je přímá souvislost. Koneckonců jako mezi vším na světě.“

Zamilovala jsem se až po uši.

Když byl u nás, vždycky jsem nepozorovaně proklouzla do předsíně, abych si očichala jeho šosatý kabát, bílou šálu, klobouk. Používal nějakou neznámou kolínskou — vůně byla vzrušující, hořká, mužská.

Nemohla jsem spát. Tentokrát jsem umírala láskou. Noci jsem probrečela. Denně jsem celé stránky deníku popisovala slovy: „Miluju tě, miluju tě, miluju tě.“

Hrozně jsem se trápila. A nevěděla jsem, co si s tím vším počít.

Máma to viděla a trápila se spolu se mnou. Nevěděla, jak by mi pomohla. Objímala mě a těšila, jako malou holku mě hladila po hlavě. Snažila se mě přivést k rozumu:

„Jsi ještě dítě. Cítíš potřebu být nejen milována, ale i milovat. To je v pořádku. Otázka je, koho milovat? Tvoji ženichové sotva odrostli hrám na vojáčky. To proto všechny ty slzičky, závist, fantazie, poblouznění, vzdor, vztek na celý svět, na tvé blízké. Jako by za všechno mohli právě tvoji blízcí. Ale tohle všechno je jenom tvá fantazie.“

Přesvědčovala mě, že do lásky to má daleko, že tohle ještě není skutečná láska. A já jsem bulila:

„A jak vypadá ta skutečná?“

Odpověděla mi:

„Třeba jako ta mezi mnou a tátou.“

Táta za mnou chodil do pokoje, sedal si na kraj postele a přitom se bůhvíproč provinile usmíval. Jako by to byla jeho vina. Jako by to byla nějaká těžká nemoc, kterou neumí vyléčit. Vzdychal:

„Zajíčku, já tě mám moc rád. Proč ti to nestačí?“

Až mi jich bylo líto!

Začala jsem mu psát. Každý den jsem mu posílala dopis. Nevěděla jsem, co psát, tak jsem prostě dávala do obálky všechno, co ten den tvořilo částečku mého já: lístek na tramvaj, peříčko, seznam nákupu, nit, stéblo, brouka páteříčka.

Párkrát mi odpověděl. Napsal něco žertovného, zdvořilého. Potom taky začal posílat různé hlouposti: přetrženou tkaničku, odřezky filmu. Jednou jsem našla v obálce ubrousek se zabaleným zubem, co mu předešlého dne vytrhl zubař. Na ubrousku stálo, že mi zub posílá v naději, že přestože to z mé strany možná byla láska, tak teď mě s konečnou platností přejde. Zub byl opravdu děsivý. Jenže já jsem ho vzala a strčila jsem si ho do pusy.

Jednou přišel, dlouho o něčem s rodiči za zavřenými dveřmi hovořil, pak vešel ke mně do pokoje. Stála jsem u okna jak ochromená. Chtěl přistoupit blíž, ale já jsem zatáhla závěs, schovala jsem se.

Řekl:

„Saško vážko! Chudinko moje zamilovaná! To přece nejde, zamilovávat se do netvora, jako jsem já. Podívej, musím ti vysvětlit jednu věc, i když si myslím, že ty sama ji za tím svým závěsem chápeš. To nejsem já, koho miluješ, ty prostě jenom miluješ. To jsou dvě různé věci.“

A odešel.

Víckrát u nás, když jsem byla doma, nebyl. A na moje dopisy neodpovídal.

Jednou jsem šla za školu. Prostě jsem se rozhodla: do školy nepůjdu — a nešla jsem tam. Bloumala jsem po městě a bylo mi jedno, že moknu, jako je to jedno kravám.

Jeho zub jsem svírala v kapse v pěsti.

Pamatuju si jenom, že mi v nose uvízl zápach hořící popelnice. Vlastně ještě fotografie pocukrovaných novomanželů za zacákanou výlohou.

Promoklá a promrzlá na kost jsem se vlekla domů.

Vcházím do bytu — na zemi se válí něčí roztažený deštník. Povědomá vůně v předsíni. Na věšáku — šosatý kabát, bílá šála a klobouk.

V koupelně šumí voda.

Dveře do ložnice jsou otevřené. Vychází máma, je rozcuchaná, na holém těle si utahuje čínský župánek s draky. Polekaně se mě ptá:

„Sašo! Co se stalo? Co tu děláš?“

✶

Dneska si mě nechal předvolat náčelník všech náčelníků a velitel všech velitelů a povídá mi:

„Sedni si a piš rozkaz.“

Sedám si. A píšu.

„Bratři a sestry! Vojáčci! Žoldáci, mírotvůrci a zabijáci! Vlast se rozpouští jako piják na dešti! Ustupovat není kam! Zpátky ani krok! Pane na nebi, dívej! Ta má ale zadnici! Ale ne tahle! Tamta — už zmizla za rohem! To o zadnici škrtni. Tak, kde jsme to skončili? Ano, ovšem! Tak tedy. Vlas na temeni na střed do copu zaplésti a tento posléze stuhou proplésti. Toupé nenositi. Skráně všem stejně ukládati, jakož je i nyní v pluku zvykem, do jedné dlouhé lokny, ovšem rozčesané a začesané řádně, by se rampouchu nepodobala, v mrazu ji pak šířeji zhotovovati, by ucho zakrývala. Toto konání před zahálkou uchraňuje, kteráž jest zásobárnou všeho vojáckého čtveráctví. Toto zdá se býti dostatečným důvodem, aby voják oním ustavičně zaměstnáván byl. Boty nechť jsou každému přiměřenými, nepříliš širokými a nepříliš úzkými, aby se v mrazu dovnitř slámy či koudele dalo přidati, a tím spíš ne krátkými, aby při chůzi nohy a palce neodíraly, anžto pak voják nemůže kroku hbitých stačiti, a tyto musí tedy noze dobře padnouti. Aby vždy jaksepatří vyspravené, vypucované a promazané byly, každý den je třeba tyto z jedné na druhou nohu vyměňovati, anžto se méně unosí a při pochodu a chůzi nohu šetří. Nezapomínat se holit. Speciálně zdůrazňuji nechtějznátům: Plnovous může zapříčinit prohru v souboji, protivník vás za něj může popadnout a pak snadno porazit. Zítra vyrážíme. Daleká je cesta. Krátká je noc. Dřímající mraky na nebi. Nejdřív se vydáme do spřáteleného království krále Jana, o jehož mocné říši mluví celý svět. Tuhle ve večerníku se píše, že uštval samotného Čingischána. Kraj je to neprostupný a ukrutně krutý. Důrazně žádám všechny pány velitele pluků a praporů, aby svým podřízeným i řadovým vojákům vtloukli do hlavy, aby při průchodu městy, vesnicemi i šenkovnami nižádných daremností neprovozovali. Obyvatelstvo laskavě ušetřeno býti musí, a nikterak uráženo, neboť by se srdce lidu zatvrdilo a my bychom zahanbující přízvisko raubířů získali. Do domů se nevlamovati, nepřítele prosícího o smilování ušetřiti, lid beze zbraně nezabíjeti, s ženskými se nebíti, nezletilcův se nedotýkati. Abychom při střelbě neplýtvali kulkami, každý jeden ať cílí tak, aby protivníka svého zabil. Těm z nás, kdo bude zabit, dejž pámbů království nebeské, těm, co přežijí — sláva! Panikáře a zbabělce zabít na místě. Za mnou, vpřed, hurá! Vpřed, vpřed! Do útoku! Bodák vztyč! Střelci vpřed! Dobít! Zastřelit! Srazit a nešetřit! Srazíme a pobijem je, v plen vezmeme! Žeňte je, řežte je! Sekejte, bijte! Chroj, prikak, afoch, vajrkach rokh, běs!“

Odmlčel se, aby nabral dech, rozepjal si knoflík u krku, přistoupil k oknu. Závěsem si vysušil pot na čele. Z kapsy vytáhl tabatěrku. Cigaretou poklepal po víčku. Sirka se zlomila o zvlhlou krabičku. Druhá. Třetí si zapálil. Zhluboka potáhl. Hustý kouř prudce vyfoukl ventilačkou ven.

Na okamžik mu připadlo, jako by to tady všechno už jednou bylo: přesně takhle tady v té místnosti seděl tenhle celý od inkoustu zamazaný chlapec, který mu tolik připomínal jeho mrtvého syna. Mléko mu ještě teče po bradě, ženy mu ještě připadají tajemné. I ta dávno vychladlá čajová konvice s uraženou hubičkou už tady jednou byla. Všechno je do puntíku jako tenkrát: třeba tyto vzorované tapety s drobnými červenými kvítky — hotová vyrážka —, jako by od průvanu chytly neštovice. I ten svazek sušených ryb za oči pověšený na okenní zástrčce. I tento kolemjdoucí, co se právě prošoural za oknem — z kapes mu čouhají láhve. I vývěsní štít naproti, na kterém někdo zamazal písmena „KAN“, takže vznikl nápis: „POSÁDKOVÁ TÝNA.“ Odkudsi zpoza rohu se ozvalo dětské rachocení klacíku po laťkovém plotě.

Teď si přejel rukou po bradě, je slyšet, jak zašustilo strniště. A přesně tohle už bylo — přejížděl, šustilo.

Napadlo ho, že tajemství déjà vu bude asi spočívat v tom, že v knize bytí už je všechno napsáno, samozřejmě že jenom jednou. Ale zase to obživne, když někdo znovu přečte stránku, kterou už kdysi někdo jiný četl. Pak znovu ožívají tyto tapety, klacík a laťkový plot, smradlavá ryba pověšená na zástrčce, šustění tohoto strniště i konvička s vystydlým čajem — a ženy jsou ještě tajemné.

A v tom vězí celé tajemství déjà vu — někdo právě čte tyhle řádky.

Cvrnkl nedopalek z okna a ten v kotrmelcích opsal oblouk.

Z uražené hubičky konvice usrkl vychladlý hořký čaj. Otřel si ústa.

Pokračoval v diktování:

„Za třetí, a to je, možná, to nejdůležitější — nezabíjejte, když to nebude nutné. Nezapomínejte — jsou to lidé jako my. Jo, hoši, nebude to jednoduché. A cesta bude dlouhá, až na kraj světa. Tam nedošel ani Alexandr Makedonský, dostal se jenom na hranici, nechal postavit mramorový sloup a do něj vytesat verš: ‚Já, Alexandr, jsem došel až sem.‘ Že si vymýšlím? Ukážu vám to. Kaktusy tam mají ušaté a lid holomoudrý. Když jej Alexandr Makedonský uviděl, podivil se a řekl: ‚Žádejte po mně, co chcete, dám vám to!‘ Odpověděli mu: ‚Dej nám nesmrtelnost, jiná bohatství nechceme.‘ Ale Alexandr jim řekl: ‚Sám jsem smrtelný, jak vám mohu dát nesmrtelnost?‘ Odpověděli mu: ‚Když se považuješ za smrtelného, proč křižuješ celým světem a působíš tolik zlého?‘ A heleme se, pozor na ně. Sotva se otočíš, máš kulku v zádech. Nejdřív pojedeme po železnici a potom po moři. A až potkáme lidi s psí hlavou, poznáme, že jsme na místě. A ještě si poneseme vesla, a ti lidé se nás zeptají, co to neseme za lopaty. A taky tam mají veřejné lupanáry a v nich muže, co vypadají jako ženy, a jiné nesčíslné ohavnosti, mějte se tedy na pozoru! Pro nás je svět proces, a pro ně výsledek! Vědomosti považují za vzpomínku. Každý ví, co ho čeká, a přesto svůj život žije dál. Takže milenci, ti se vlastně milují ještě předtím, než se potkají, seznámí a dají se do řeči. A ještě, tito lidé se nemodlí za sebe — vždyť není známo, v čem tkví náš užitek. Jejich bohové jsou prostí, zato je jich tolik jako ptáků, stromů, mraků, louží, západů slunce a nás. Nemají jistoty, zda jsou jiné světy mimo náš, avšak považují za šílenství tvrdit, že mimo svět viditelný nic není, neboť, jak říkají, ‚nic‘ není ani ve světě, ani mimo něj. Jako přirozené počátky všech pozemských věcí uvádějí dvě příčiny, a to slunce jako otce a zemi jako matku. Vzduch pak jest nečistá část nebe, veškerý oheň pochází ze slunce, moře jest potem země a zároveň poutem vzduchu a země jako krev je pojítkem duše a těla živých tvorů. Svět jest obrovský živočich, my žijeme v jeho břichu jako červi v našem břichu. Jenom se neví, zda je červ šťastný, zatímco člověk se šťastný rodí, žije a umírá, jenom na to stále zapomíná. No, a tihle holomoudří odšroubovali z kolejí všechny matice. Ale co vás nemá, že by ‚na olůvka‘! To jsou mi pěkně pojebaní zlotřilci! Kdepak olůvka, železnice jim, abyste věděli, ruší feng-šuej! Tuhle pakáž musíme zlikvidovat, nelítostně. Jako vzteklý psy! Vyhladit je, bestie, z povrchu zemského. Nezapomeňte, někdo tu špinavou práci musí udělat. Chlapi! Pomstíme naše kamarády a druhy ve zbrani, zatím ještě žijí, podívejte, jsou tady, mezi námi, a usmívají se, ale brzo na ně dojde. Hlavně si pamatujte, že pravda je na naší straně a na jejich — nepravda! No, vlastně je to možná i naopak. Vždyť světlo je levá ruka tmy a tma pravá ruka světla. Vždyť i Slunce se snaží spálit Zemi, vůbec se nesnaží vyrábět rostliny, lidi. Tenhle život nemá obvykle vítěze, ale jen poražené. Tím spíš, že i když na ně jdeš s bodákem, stejně si řeknou toto: ‚Starat se o to, co s tebou bude po smrti, je jako ptát se, co bude s pěstí, až ji rozevřeš, nebo co bude s pokrčenou nohou, až ji narovnáš.‘ Hlavně, chlapci, dávejte na sebe pozor! Dokud nezazní rozkaz — nestřílet! Pamatujete se na Pythagorovy kalhoty? A jéje, hlavy děravý! Vždyť jste to probírali ve škole! Jedním uchem tam a druhým ven! Tupci, pak vás mám něco naučit! V hlavě jen jedno — ženský! Co nás učil Pythagoras? Pythagoras říká, že až bude člověku souzeno zemřít, tak sublunární svět a svět slunce opustí pouze tvá duše, a ty kráčej nalevo směrem k posvátným lukám a hájům Persefony. A až se tě zeptají, kdo jsi a odkud, odpověz: ‚Jsem kůzle a spadlo jsem do mléka.‘ Tak, teď je to snad všechno. Není. Málem bych zapomněl. Prosím vás, neplivejte štábnímu písaři do jídla. A vůbec nechte ho, podivína, na pokoji! To je toho, jen ať si smolí ty své úmrťáky. Nikomu přece nepřekáží! Že se nechce modlit za krále, za Heroda? A kdo chce?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Listář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.