Oles Uljanenko, ukrajinský spisovatel, narozen 1962 na Polstavsku, zemřel o osmačtyřicet let později v Kyjevě. Patnáctiletý odešel z domova, pobýval na Sibiři i na jihu Ukrajiny, pracoval v dolech, v přístavu, byl šamanem, sloužil jako výsadkář sovětské armády v Německu a Afghánistánu. První díla uveřejnil v devadesátých letech, v roce 1997 obdržel prestižní Ševčenkovu cenu za román Stalinka. Svou otevřeností a drsností působily jeho knihy jako třaskavina — za román Znak Sabaotha byl vyloučen z pravoslavné církve, knihu Žena jeho snů označila komise pro ochranu společenské morálky za pornografii a musela být stažena z prodeje. Během svého bouřlivého života obohatil Uljanenko ukrajinskou a světovou literaturu o více než dvacet prozaických titulů.

Mykolaiv, jihoukrajinské přístavní město na sklonku sedmdesátých let minulého století. Sedmnáctiletý mladík přežívá v drsném prostředí mezi lidmi z okraje společnosti. V románu Tady na jihu Oles Uljanenko, jeden z nevýznamnějších představitelů ukrajinské prózy uplynulého dvacetiletí, s nemilosrdnou otevřeností líčí divoký a sebezničující životní styl narkomanů, překupníků, deviantů, zlodějíčků, bezdomovců a dalších beznadějných existencí. Z milostných prožitků a vnitřních tužeb hlavního hrdiny utkal autor dějovou linku svého uhrančivého románu, posledního, který vyšel ještě za jeho života. O rok později za dosud nevyjasněných okolností Uljanenko zemřel. Cit a láska zároveň tvoří kontrast vůči bezohlednému prostředí, do kterého je příběh zasazen. Dívka, o niž mladý muž usiluje, pochází na první pohled ze spořádaného rodinného zázemí. Později vychází najevo, že zvrhlost a mafiánské praktiky ovlivňují životy lidí ve městě bez výjimky. Uljanenko podává drsný i lyrický portrét doby a místa, které se sobě vlastní ironií nazývá „lidmi inspirovaným peklem“.

Větrné mlýny

Oles Uljanenko

Tady na Jihu

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky.

Z ukrajinského originálu Там, де Південь,

vydaného nakladatelstvím Треант v roce 2009,

přeložila Jiřina Dvořáková

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

v roce 2015 jako svou 363. tištěnou

a v roce 2016 jako svou 17. elektronickou publikaci

(www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-171-5 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-188-3 (eBook)

Překlad Jiřina Dvořáková

Zalině a Nadě s láskou

———

Venku mrzlo, až praštělo. My jsme zrovna mastili karty. Vtom se přiřítil Žehlička. Mlaskal tlustejma pyskama a prej, že Irenu Uvarovou polili kyselinou, od hlavy až k patě. Takovou odpornou směsí, kterou vyráběj cikáni na Jaltách, prevíti, neduživí od drog, co se srocujou kolem Třetí Slobidský ulice. Jejich patok jsem znal: nedá se pořádně smejt, zato se jím klidně daj vyzbrojit Bokassovy vojska nebo angolská armáda, závisí, vole, co koho napadne. To je ještě dál na Jih. Právě tam se to stalo: mezi Jihem a Aljaudama. Irenu polila Ola Kovaljová. Ola byla zapletená s Bíbou. A Bíba měl v tý době pod kontrolou hned tři Slobidský, jeho hoši se vyskytovali i na Sovětský a na Jaltách — což bylo takový nepřístojný místo kousek od Třetí Slobidský osídlený cikánama a Řekama. My jsme tam taky někdy chodili: buď střelit pytel s gandžou, nebo si zašpásovat s nějakou čůzou. I když bylo dost velký riziko, že při tom chytíme syfla, kapavku. Válka je holt válka. Ale jinak dělali, co se jim řeklo.

Bíba je vysokej, má černý vlasy, široký ramena, modrý oči. Na takový vždycky letí spousta ženskejch. Je mu pětadvacet, a to mluví za vše. Seděli jsme teda v tý budce na mostě, pět proti pěti, zavalený transparentama, rudejma vlajkama a pytlema s trávou. Z jednoho okna, skoro přes celou stěnu, byl výhled na prospekt a lesknoucí se tramvajový koleje, který prořezávaj okolní sídliště. Žehličkovi jsme nevěnovali pozornost, hráli jsme dál. Most se jako ztrouchnivělá tlapa klenul přes dvě ulice. Je pěkný, když se z něj nad ránem díváte na špičatý střechy s červenejma taškama, na domy schoulený v keřích divoký vinný révy. Je to tak pěkný jako objímat holku. Nebo co komu vyhovuje, samozřejmě, záleží na představivosti. Představivost ale tady, na mostě, většinou chyběla. Zůstávala jen holá realita. Loknul jsem si krabicovýho vína a otočil jsem se: Žehlička měl širokej, vyholenej zátylek, na ksichtě červený uhráky. Víc onanuj, vole, říkali mu. Ale jinak si na něj, na Žehličku, nikdo vcelku nic nedovolil. Žehlička teď mluvil a prskal kolem sebe a v prasklým zrcadle bylo vidět, jak se mu chvějou jeho sloní uši. Město se odsud z mostu přelejvalo jako lesklá kůže obrovský krajty, vylejzalo z inkoustový noci ve stepi, líně zapadalo do ústí řeky a pohlcovalo koleje i kolemjdoucí opozdilce. Někdo křičel, někdo mlčel. Byla noc a všem bylo všechno u prdele.

Zvednul jsem hlavu a řekl: „Končím. Kráva jedna!“

Všichni — Péca, Maran, Dub — přestali hrát a podívali se nejdřív na mě, potom na Žehličku.

„Asi ho budeme muset srovnat,“ řekl Péca. „Nechceš si jít zase hrát se svejma smrkáčema, ty děťátko?“

„Ježišmarja! Dyť je to hrůza, co se stalo s Irenou. Děs!“ A vyklepal jsem z krabičky cigáro. Jako vlkodlak z nějakýho přiblblýho filmu jsem se zadíval na měsíc, oko pokrytý bělmem, co se líně plazil nad městem, nad řekou, nad ústím i celým tím příšerným hemžením. Sakra… Žehlička se zašil v rohu. Dal by si cigáro a netrpělivě mě pozoruje žlutejma kočičíma očima.

„Hovno si zakouříš…“

Irena byla dcera jednoho plukovníka. Potkal jsem ji… Zrovna svítilo slunce, paprsky pronikaly do kanálů a žump ve všech dvorech, který se skrejvaj za prostěradlama městskejch ulic. I když — možná že slunce svítilo jen v mojí hlavě. Irena seděla na lavičce. Držela knížku a jedla zmrzlinu. Hubená, vysoká, zlatý vlasy zářící jak měsíc, sahající na zadek, zaoblenej a pevnej. Záda nad ním pěkně prohnutý. V tomhle ohledu všechno OK. Nevím, co mě to popadlo. Prošel jsem kolem ní jednou, dvakrát, přitom jsem vrzal svojí koženou bundou. Na ni to asi vůbec žádnej dojem neudělalo. Tenkrát jsem nosil kalhoty v barvě dětskýho průjmu s vlastnoručně vyrobenejma nášivkama. To je už opravdu dávno — vždyť všechno, co mně přemalovalo paměť, připomíná stránky knihy mnohokrát přečtený a obroušený časem… Potřetí zvedla hlavu. Měla velký oči a krásný plný rty. Drahou rtěnku. Naklonil jsem se a zadíval se na knížku.

„Lucius Apuleius, hmmm,“ zhodnotil jsem.

Už jsem říkal: měl jsem na sobě tu somráckou koženou bundu, žlutý džíny, kozačky na vysokým podpatku, v jedný holínce zastrčenej nůž. Jiná reakce se nedala očekávat. Slunce zrovna žhnulo nad Sadovou ulicí, přesto bylo trochu chladno, od moře foukal studenej vítr.

„Pane jo. A já myslela, že santusáci nic nečtou,“ nezalekla se. Ona se bavila, a já trpěl. V tý době jsem netušil, že za ní pálil Bíba. A ona pálila za ním nebo od něj, čert ví, jak to bylo. Bíba byl neskutečnej vejtaha a jako všichni vejtahové na to nakonec musel doplatit. Jenže já jsem tenkrát stál, zíral a nevěděl, jak sbalit tuhle milostslečinku. A že to milostslečinka byla, o tom jsem neměl žádnejch pochyb. A jestli jsem si vůbec moh dovolit sbalit ji. Člověku to dojde až pozdějc: vyvalený oči, přiblblej pohled a tak dále. Jo jo. A onanie po nocích až do úmoru.

„Tak teď vidíš, že to není pravda,“ a rovnou jsem se zeptal: „Nešla bys do kina?“

„Snad ne do Námořnickýho domu?“

„Jak jsi to uhodla?“

„Zval mě tam už Bíba.“ Knížkou si podepřela bradu a zadívala se na mě. Měla rozšířený zorničky v šedejch očích, modrý pruhy žilek pod jemnou kůží. „Jenže von neví, kdo to je Apuleius, no.“ Sklonila hlavu, protáhla šíji jako zmije a buď kejvnula, nebo se zasmála.

„Tak jo. Jsme domluvený.“

„Jak si seš hned jistej!“ vyprskla smíchy.

A já jsem dodal: „Ale neříkej to klukům. Bíbovi a tak… koho ještě znáš…“

„O kině, nebo o knížkách?“ Jakoby se vzpamatovala, zasmála se, dlouhejma prstama si zakryla pusu a poznamenala: „No jo… Prej že se nikoho nebojíš, aha.“ Znova protáhla šíji, rty sešpulila do svůdný píšťalky. Dostal jsem chuť ji vošoustat. Nic víc a nic míň. Jednu jí vlepit a pak vojebat každou její dírku. Jak se to tady na Jihu dělalo, — úplně jednoduše. Bylo mně jasný, že po tomhle nenastane nic. Obyčejná coura. Děravá koza, jenom gramotná. To je holt místní pravidlo a vy ho musíte dodržovat, i když jste zrovna úplně bez sebe z týhle roštěnky na dlouhejch štíhlejch nohách ve světlomodrý sukni se skládanejma okrajema, s neuvěřitelnejma, větrem rozcuchanejma vlasama. Zamrzelo mě to. Nic takovýho jsem samozřejmě nechtěl, přitom jsem se snažil ze všech sil. A vůbec nebylo jistý, jestli mně dneska večer dá. V mý makovici ani kalhotách už nebubnovalo nic jinýho.

Ale zeptal jsem se: „A nechceš se projít?“

„Tak jo.“

Na druhým konci ulice se třepetal dým rudýho prachu, po kterým se míhaly pruhy šedivejch stínů.

„Bude pršet,“ řekl jsem.

„Nic lepšího tě nenapadlo?“

A vykročili jsme jako nějaký dva školáci. Musel jsem se držet, abych jí nestrčil ruku pod sukni. Ona to moc dobře věděla. Což jsem pochopil až mnohem pozdějc, když už nic z toho dávno nebylo. Chlapům vždycky tyhle věci docházej s rychlostí, s jakou voda stejká do záchodový mísy.

Pak Irena řekla: „Na ten film bych s tebou šla. A nejen to. Ale… Udělal bys pro mě něco?“

„No, podle toho co… Pro tebe jo. Tak mluv.“

„Ale, nic zvláštního. Řeknu ti to zejtra v kině. Zatím pa!“ a ztratila se v dýmu rudýho prachu. Vítr na První Slobidský dul jak pominutej. Chtěl jsem ji vidět, jak jde, jak mizí v tunelu. Připadlo mně, že mám v žaludku roztříštěnou celou sklárnu a v šourku deset tisíc spermií, co vypadaj jako Žehlička. Zapálil jsem si a dlouho stál s pokrčenejma nohama, oči vytřeštěný na druhej konec ulice. A ulice jsou tady široký, skoro jako bulváry. A bulváry jsou podobný stokám. Z toho by se jeden zbláznil. Taková baba…

A šel jsem za Šmeličem. Vydal jsem se právě za ním. Vlastně to nebyl Šmelič, říkali mu Vasja Značenej — chlápek kolem čtyřicítky. Tak za ním jsem teď šel. Zahulit si, popít pivko a nechat si na nos věšet jeho stařecký rozumy. Prodral jsem se První Slobidkou, pak Druhou. Na Třetí, na vysušený kládě pod kdouloní seděl Šmelič a jeho parta. Šmelič byl tlustej. Všichni tlusťoši jsou v pohodě, dokud jim nenastoupíte na koule. Seděli tam, s tvářema obroušenejma smirkem času, s roztaženejma tlustejma nohama, s břichama vystrčenejma do teplýho dne, obtáhnutejma námořnickejma tričkama a vybílenejma vojenskejma košilema, a dožívali svoje sny a dny pod tímhle sluncem. Dívali se na svět zpoza vaků, který jim visely pod očima. Dívali se s lhostejností, s jakou je vlastně třeba se na tenhle svět dívat. Ty vole… Předtím, po cestě, u zaflusaný pivní budky jsem potkal Pécu, kterej brouzdal v marmeládovým poledni, kouzlil baletní kroky, Václav Nižinský hadr, a mával rukama jako nějakej Strauss. Vítr utich, těžce dopad na ramena, Péca zvedl hlavu, začal plácat něco o ptácích, na který si sedne a poletí na nich do prdele a tu prdel pak celou vopíchá. Člověk nemusí bejt chemik ani policajt, aby se dovtípil, co si tenhle kokot dal k snídani. Zkrotil jsem ho, ale objevit se u Šmeliče ve společnosti takovýho nekňuby znamenalo nejen porušit etiketu a hierarchii, to znamenalo jednoduše pošramotit si pověst. Takže jsme tam teď stáli a čučeli na naše náčelníky. Oni se dívali do věčnosti a zhulený oči se jim leskly, jako by patřily vzteklejm zajícům. Zafoukal vítr. Péca to zase nějak nezvlád a začal zpívat. Jednu nacionalistickou banderovskou písničku. Sám z těch krajů pochází nebo jeho starý jsou odtamtud. Vítr nadouval roztrhanej plakát s letopočtem 1978. Teď byl rok 1979 a Péca začal hlásit, že zjedná pořádek, jen co se dostane o něco vejš. Kam vejš, to nikdo nevěděl, ani kterej čert zrovna přikládal v tý jeho makovici. Náčelníci seděli a s vážným buddhistickým výrazem na nás hleděli jako na úplný paka. Pomalu jsem obrátil hlavu. Péca zrovna sral s vyplazeným jazykem pod budkou strejdy Tomíka, co látal boty a obchodoval s trávou a s holkama. Chcanky i hovna odporně smrděly jako vlastně celej Pécův život, kterej teď nestál ani za lístek na tramvaj. Ten si ostatně Péca nikdy nekupoval, jezdil výhradně taxíkem. Péca si totiž hrál na snoba.

Náčelníci si mezi sebou předávali dýmku. Nakonec Šmelič zakašlal a řekl: „V poho… Ať se ten klouček vykaká a ty pojď sem. Budeme mít kšeftík…“

Šel jsem k nim, zahulil si a hned jsem začal myslet na Irenu. Šmelič a jeho kámoš Kapitán se na sebe podívali. Poprvé.

„Co je, prcku? Co, Kormidelníku?“ Kapitán je mně po ramena, dáš mu přes hubu kouskem salámu, jenomže vloni se sem nasrali sezonní zloději, Gagauzové, čtyřka — říkám si — ty teda měli smůlu, tyhle Gagauzové, vole, co je to za národ, a tenhle kouř, budu se sem vracet, lidi vůbec nemaj ponětí o životě ani o lásce a tak dále, a nakonec, když mě vyvedlo z transu Pécovo prdění, Šmelič řekl: „To bude ženská. Jestli se chceš stát kapitánem, vykašli se na ženský.“ A předal mně fajfku. „Ženská je jako gandža. Dneska je a zejtra se už zase musí shánět. To chce mít zásoby. Táhneš, prcku? To není vodka, co koupíš v nějakým krámě. Vodku seženeš na každým rohu — péro ti taky vykouří kdejaká nána z Druhý Slobidky. Ale zkus si najít trávu v zimě, ve vichřici. Energie pohybu se vytratí. Jo. Ženskou vezmi hned, nebo se na ni vykašli, jestli seš chlap.“

„Díky,“ řekl jsem a pomyslel si, co to tady ten přechytralej Šmelič plácá a proč zrovna o ženskejch.

„Teď. Víš, co potřebujeme, prcku. Potřebujeme, aby tvůj kámoš nesral pod Tomíkovým domem… A dál: potřebujem pomoc. Přijeli Moldavani. Pervomajská ulice je plná konopí. Kradou, kde se dá…“ začal důležitě a buddhisticky lhostejně Šmelič.

„Takže akce,“ vytušil jsem a předal dýmku.

„Jo, akce, prcku, bude. Potřebujem je nachytat. Ty přece nejseš blbej. Já seděl třikrát, Kapitán dvakrát. Teď je řada na vás. Je na čase, aby se z vás stali chlapi. Ne furt jen cucat mlíčko,“ řekl Šmelič.

„Fajn. Řekni kdy,“ dopadla na mě nečekaně důležitost celýho světa. Vstal jsem a rozloučil se, popad Pécu, kterej si za chůze oblíkal kalhoty, a s myšlenkama na Irenu jsem se vydal k tramvajovejm kolejím. Na taxíka.

„Ať jdou ty písklata někam…“ slyšel jsem za zádama Kapitánův hlas. „Prohejřej to všechno na tágo! A na Lenku jsi už zapomněl, co? Přiznej se! Jakpak se má Lenka?!“

„Drž hubu, vole,“ okřikl ho Šmelič. „Nech je bejt.“

V taxíku mě okamžitě ovanul silnej odér kolínský. Do nozder mi začaly pronikat sny. Představoval jsem si ji, i když to možná bylo ve skutečnosti, jak se pomalu prochází po zlatý pláži, drží čínskej slunečník s namalovanejma okounama a za sebou táhne malýho bišonka; pak leží na lehátku, jednu nohu ohnutou, na sobě bikiny, takový, jako jsou na balíčku za pětadvacet rublů, kterej se jmenuje Francouzská pláž… A najednou jsem se zarazil. Jak řítící se bejk, jak debil, co se snaží strčit hlavu do záchoda a napít se vody. A jaký má Irena prsa? Okamžitě se mně postavil. Postavil se tak, až jsem vykřiknul a řidič sjel z cesty. Do představ se mně vklínil šerosvit stromů, ulice s rudým prachem na konci. Růžoví amorci a celá tahle verbež poletovali spolu s černejma vypasenejma aljaudskejma mouchama po vysokým porcelánovým nebi. Pak mně došlo: Lenka. Na ni jsem úplně zapomněl. Vole, ta jedna vyzáblá potvůrka s vystrčeným zadečkem, šedejma očima, dlouhejma prstama a šťavnatou pusou, co vám mám vykládat, to ona mě teď očarovala. Protože já jsem byl přece jen jinej. Jinej než Péca, Žehlička, Dub, Maran… Zkrátka, o nich trochu pozdějc. A všechno, co prožíváme a zanecháváme v minulosti. Jen sny jak aureola slávy nebo prokletí. Asi tak nějak…

———

Ten velkej cihlovej dům stál na nejvyšším kopci ve městě. Jinej kopec v tom městě ani nebyl. Dům byl porostlej vinnou révou, krásnou, vonící — široko daleko nebyla lepší. A na nebi nad ním pluly a pluly obláčky… Stejná byla ještě na Suchý fontáně. Přestože uběhlo tolik let, pořád se tam musím vracet: ve dne, v noci, ráno, v duchu i ve snech. Tady nikdy neocmrdoval dědek, co si nechával lízat péro od desetiletýho chlapečka jménem Halik, i když Halik taky nebyl žádnej svatoušek. Především se tady nepoflakovali žádný kreténi a úchyláci. Dědkovi jsme říkali děda Mráz. Jeho vystoupení probíhalo na Aljaudách, zanedbaným hřbitově, a my jsme ho ze srandy chodili pozorovat, popíjeli přitom hustý pivo Jantar, kecali a přemejšleli, kdy a jak toho pobudu pohřbíme v jednom z hrobů. Dost dobrá prdel! Naběhne celý příbuzenstvo s pugétama a věncema, vole, a jáma je už vykopaná. Tam jsem se přesvědčil, že ne každej člověk se musí narodit: než se na Aljaudách objevil děda Mráz, ten malej špindíra se poflakoval po hřbitově jen tak, úplně sám. Starej má zjevně něco se srdcem, radikulitidu a podobný svinstva z časopisu Zdraví. Prcek zrovna mlátil do sklenic a plechovek, stavěl se na hlavu a přitom hlasitě vřískal. Prostě hysterie. Často si říkám: kdyby člověk poslouchal svýho anděla strážnýho, neštěstí by určitě nespalo jako vypelichanej pes u jeho prahu. Irena na tohle nevěřila. Ale jak by na to vůbec mohla věřit — s tlustejma knížkama, drahým fotříkem, drahou matinkou, drahejma čoklama, drahým vším; u ní doma dokonce i vůně připomínaly babiččinu knihovnu. Vždycky jsem si představoval, že právě tady ji potkám. Jakože náhodou. Teoreticky jsme k sobě patřili. Čumíte, co, osudový milenci… Jo. Ji nezajímá svět, ve kterým snídáte ovesnou kaši, jdete vyvenčit psa, pak dáte rodičům pusu na tvář a řidič vás v černý Volze odveze do školy. Člověk hledá něco opravdovýho, jenže svět je takovej podfuk, až hrůza. Mimořádnejch věcí je málo. S tím jsem nemoh nic udělat. Nikdo nechčije proti větru a nikdo nechce bejt pionýrem. Já jsem kdysi přemejšlel stejně: domníval jsem se, že hlavní je mít moderní ponožky. Jiný věci jsem neznal, přestože jsem o jejich existenci něco tušil a ve skrytu duše po nich toužil. Ten cihlovej dům porostlej břečťanem a divokou révou a nazýval se univerzita… Zastavil jsem se u něj pokaždý, když jsem šel kolem. Jako bych prosil lesklý okna, aby mě vpustily dovnitř. Ale bylo zřejmý, že mě tam nikdo nikdy nevpustil a ani nevpustí. Naše i moje území jsou Aljaudy. Nepamatuju si přesně to místo, tu kavárnu, ale popsat ji můžu podrobně… Na Aljaudách se scházely všechny možný kriminální živly.

Péca pochází ze západu: je hubenej, s orlím nosem, tmavej jako cikán, mrštnej a vychcanej. Potkali jsme se v zoologický. Černej lesklej panter. Široká ulice. Aljaudy, židovskej hřbitov a Jih. Čtvrť se ve zkratce nazývá JUTZ. Zoologická je místo, kam choděj všichni burani, ideální oběti, kterejm prošacujete kapsy nebo jim dáte přes držku, aby je to sem už netáhlo. Péca zrovna seděl vyvalenej u černý kočičky a balil jointa z bezfiltrovejch cigaret. Vůbec si mě nevšímal. Nevšímal si nikoho. Blil a balil to brko. Když ho ten pitomec konečně ubalil, natáhnul nohy a zapálil si. Seděl, přešlapoval z nohy na nohu, jako by to byl nějakej fízl, a ne socka z První Slobidský. Šel jsem k němu a švihnul ho po jeho moldavskejch teniskách.

„Co děláš, vole?“ řekl a podal mně jointa.

Potáhnul jsem a vrátil mu ho zpátky.

„Hnus,“ řekl jsem.

„Hnus,“ zopakoval Péca.

Potom jeho hnědý oči zpozorovaly něco na obloze, a tak jsme tam seděli nejmíň pět minut.

„Pojď, mrkneme se,“ vypadlo z něj nakonec.

Aljaudy. Hřbitov. Procházíme mezi vyvrácenejma náhrobkama jako nějaký dva barbaři mezi římskejma ruinama. Pak Péca důležitě přitiskne prst ke rtům: jakože musíme bejt zticha. Přibližujeme se ke kupě věnců, ještě čerstvejch, nad kterejma klidně poletujou mouchy a včely.

Péca ukazuje: „Čum, vole!“

Harant přichází dřív než dědek. Má na sobě široký kalhoty. Zamotanej do dlouhejch nohavic šmejdí z jednoho místa na druhý, občas zakašle do dlaně nebo jen tak do vzduchu. Jednou, dvakrát, třikrát. Mě to už nebaví, ale Péca se dívá dál. Konečně přichází Mráz. Děda se šedivejma fousama, hokejkou a torbou. Fakan okamžitě padá na kolena a přitahuje se k rozkroku. Dědek odporuje, ale ne moc. Hlava toho malýho špindíry poskakuje jako basketbalovej míč. Mráz třese fousama, stojí s pokrčenejma nohama a v ruce pořád drží plátěnou torbu s otisknutým portrétem zpěváka Demise Roussose. Dědek chroptí opojením, dědkovi je to příjemný. Příjemnější než kefír. To je, vole, něco, to jsem neviděl! Harant pracuje hlavou jako opravdová šlapka. Sem, tam, sem, tam. I jemu se to očividně líbí. Mrázovi padaj kalhoty. Schlíplej vrásčitej zadek mu z toho vibrování úplně zmodral, vystrkuje ho jako dvě jabka. Sem, tam, sem, tam. Proboha, copak budeme všichni takoví? Konečně padá zádama na kupu shnilýho listí. Harant nevyndává svoji kořist z pusy, dědek kope nohama. Už to nemůžu vydržet. Jdu k nim.

„Ty jedna buzno šišlavá!“ Pic! A jednu do jater! A jednu do ledvin! Tu máš, kreténe! Dostaneš, co si zasloužíš. Dědek leze po čtyřech, odvrací obličej a plive ven dva zkrvavený žlutý zuby.

„Von šám chtěl.“

A ještě jednou zleva! Přímo do zubů. Protéza letí ven, se zvonivým zvukem se rozbíjí o náhrobní desku. Děda Mráz se stáčí jako embryo. Čůráku, takys byl někdy malej a pil mlíko!? Líto mně ho není. Tráva se táhne od plic do mozku, kde se usazuje na několik hodin. Dost na to, aby z dědka nezůstalo vůbec nic. Bác! Zásah do koulí. Krásnej výkřik! Zase pár žlutejch zubů a krev.

„Já šem v důchodu…“

„Třeba v márnici,“ táhne Péca toho malýho smrada za pačesy. Sundává mu široký kalhoty a snaží se ho vopíchat zezadu. Fakan se vzpírá, Péca si pomáhá kolenama. Sem, tam. Konečně se harant podvolí a postaví se na všechny čtyři. Jen tak ten hajzlík dávat nechce.

Křičím: „Nech ho bejt! Nejsme přece buzny!“

„Ale von je buzna. Opravdová buzna to je. Jen ať pyká!“

Mráz chrchlá, fakan vříská, ale přitom si pomáhá rukama, jak se to má dělat. Je mně z toho na zvracení. Péca to naštěstí moc neprotahuje. Prcek padá na listí, škube nohama a obrací oči v sloup.

„Líbilo se ti to?“ ptá se Péca. „Teď už seš opravdovej buzerant. Já tě znám, ty seš z Druhý Slobidský. Chápeš to, ty chudáčku?“

„Mhm…“

Jdeme a přitom rozhrabujeme loňský listí. Je tady cejtit hniloba, prázdnota a vysoký jižní nebe. Vzpomněl jsem si na cihlovej dům ve vinný révě a na to, že někdo měl možnost si vybrat, aniž by musel vyvinout jakýkoliv úsilí. Tak se v mým životě objevili Péca s Lenkou. To Péca mě k ní vlastně dotáh. Byli u toho i Maran, Dub, Žehlička a další existence, což vlastně nehraje žádnou roli. Přešli jsme přes koleje, který se na slunci leskly jako dlouhá blyštivá střela. Tenkrát tudy ještě jezdila lokomotiva. Přímo přes hřbitov. Snažil jsem se na něco myslet, ale v hlavě jsem měl jen jedno: tenhle kluk nikdy neustoupí. Kolem se povalujou kupy odpadu, starý věnce, rozbitý náhrobky, protézy. Bezdomovci s kočičíma očima zalejzaj do svejch nor. A my jdeme jako dva největší machři, nohama rozhrabujeme spadaný listí, s rukama v kapsách míříme k pivnímu stánku. V tomhle věku člověk pořád jen přemejšlí, přemejšlí a myslí si, že všechno, co ho napadá, má přínos pro celej vesmír. Přicházíme ke stánku a kupujeme si pivo, hustý, s výrazným ocasem. O zábavu je hned postaráno. Péca vůbec hledí na holky dost s odstupem.

Nakonec zvedá ruku a říká: „Hele, támhle je Lenka Sucharenková. Zavolám ji. A tebe znám, ty seš Kormidelník,“ a podává mi svoji hubenou žilnatou ruku. Tiskne mně prsty a já poprvé vidím jeho úsměv: úsměv dítěte, který si našlo nějakou hračku. Kolem projíždí lokomotiva se dvěma vagónama. Holka v růžový bundě nás konečně dohání. Jde jako víla, pohádková bytost se žádoucím zvířecím tělem naplněným šťávou a semenem. Péca na ni volá. A ona jde. Seznamujeme se. Lenka si bere pivo. Zpod černýho obočí na mě hleděj její kukadla. Ve tváři je bledá, ale oči má jak noc. I když jsou vlastně světlý. Taky má nádhernej zadek, nádherný prsa. Celá je nádherná. Jako nafukovací panna. Co chtít víc? Na svůj dlouhonohej zázrak ze Sadový jsem v tu ránu zapomněl. Přestoupil jsem do jinýho světa. S Pécou jsme se prozatím rozloučili a vydali se k ní domů.

Za půl hodiny jsme už leželi v posteli — což byla naprosto běžná záležitost. Něco jako pálení žáhy, bolest v břiše, průjem, kapavka, vyraženej zub. Vždycky čekáte něco jinýho. Iluze ničej lásku, a nejen to. Iluze škoděj našim životům. Nejlepší by bylo si hned po narození vybrat, na jaký straně budeme v životě stát. Nebo obráceně: narodit se do světa, do kterýho chceme patřit. Koberečky s nevkusnejma baletkama, co buďto serou, nebo tancujou, s labutěma, co vypadaj jako oškubaný husy, růžovej tyl, přesládlá voňavka Bílý akát. Pracuje v parfumerii s názvem Nachové plachty a po nocích se tahá s místní sebrankou a kurvama. Občas se s někým vyspí sama, ale obyčejně si to rozdává s celou partou. Jak to v tomhle městě chodí. S tím se nedá nic dělat. Za rok nebo za dva jí už nebudou říkat Lenka, ale daj jí přezdívku, něco jako Kobra, Spojka, Prcina. Pak někoho nakazí oparem nebo kapavkou, kterou chytne od cikána, Řeka, neukojenýho námezdního dělníka nebo takovýho malýho úchyla, jako je ten na Aljaudách. A najdou ji s propíchnutým hrdlem právě na Aljaudách v jednom z hrobů, pokud ji ještě dřív nespolkne hroznýš zátoky a neodnese po měsíční stezce na věčnost. Leželi jsme svlíknutý na posteli a usrkávali červený víno, nechutnej patok, litr za rubl. Byla zpocená jako kobyla a furt měla pocit, že musíme začít od začátku. Obzvlášť ráda to dělala pusou. To bylo jednodušší. Já jsem pil víno a ona lízala. Dost obratně, musím říct. Ale stejně ze mě nic nedostala. Neštěstí a debilita nejdou vždycky ruku v ruce spolu… A z okna týhle dívčiny bylo vidět, kde začínaj písečný pláže. Bílý, sypký, s hejnama černejch ptáků. Vypadalo to jako oči, co bez ustání všechno sledujou. A příjemně to tady vonělo, nepáchly tu ponožky, zvratky, prdy a uschlý sperma od onanování. Tichej, ženskej ráj, pěstěnej od dětství. Ženský uměj přenášet svoje sny, stejně jako hadry, z pokoje do pokoje, z patra na patro, z roku na rok, a tak to namotávaj po celý tisíciletí. Ale nad ránem jsem už myslel na Irenu, jen na ni a bylo to zvláštní, že ty vůně i ty písečný pláže se mně spojovaly s tím cihlovým domem porostlým břečťanem, s dlouhou širokou ulicí a rudým prachem na jejím konci. Všechno to zpívalo, bezzubí a ráčkující amorci s peřím od oškubanejch vran poletovali kolem a chcali na moje sny. Otevřenejma dveřma prosvítala šeď Aljaud s převrácenejma náhrobníma deskama, rozdmýchanej dým prachu, ve kterým se válej rozdrcený umělý zuby toho dědka, kousky jeho ucha a kdovíčeho ještě. Zrovna si někde dává korvalol nebo kefír a přemejšlí, jak tenhle cirkus skončí. Nejspíš nijak. Pro nás i pro tebe, kámo, to teprve začalo. Proti větru by se chcát nemělo. To je hlavní pravidlo, který nikdo nedodržuje. Dokonce ani když vás život nutí pít jen kefír.

Ráno přišel Péca. Stál na chodbě a vrávoral, měl zarudlej obličej a napuchlý oči, nosatej, hubenej, s dlouhejma rukama, olivovou pletí v ranním světle… Vzhledově úplnej můj protiklad. Já jsem měl sportovní postavu, řeckej profil a chůzi jako boxer. Holkám se to líbilo, to jsem moc dobře věděl. Věděl jsem, že jsem hezkej. Jen jsem netušil, co vlastně chci.

Až Péca řekl: „Tak co, něcos vymyslel?“

„Jo. Jdem na pivo. Pokecáme.“

Pak jsme vyrabovali jeden sklad na Třetí Slobidský, ten, co je u přístavu. V tomhle městě každá ulice, každá Slobidská vedla k přístavu. Podél nich se táhly parovody, velký truby potažený skleněnou vatou a ruberoidem. Potrubí v nich ale už většinou chybělo. Prostě prázdno. Právě toho jsme využili: kořist byla čtyři krabice indickejch riflí, tři krabice anglický čokolády, sluneční brejle, žvejkačky, bedna whisky a dvě krabice pomerančů. Na tu dobu slušnej úlovek. Pak nám došlo: co s tím, vlastně? Na pomoc přispěchal Šmelič. Dal nám třetinu peněz, zbytek rozdělil mezi svoje hochy. Měli jsme dostat víc, ale byli jsme zticha — náš čas ještě nenadešel. Podle zákona měla mládež nárok leda tak na úplný hovno. Jen Péca se rozčiloval a začal v tý budce, co stála na mostě, vyvádět; skákal na stěny, trkal se o zeď a křičel, že na hlavu si srát nenechá. Nelíbilo se to nikomu; o tom jsme ale nerozhodovali my. Pécovo machrování nemělo žádnej význam, tak se zkrátka věci maj. Když proběhla nějaká podobná akcička, vždycky jsem přivedl Lenku — omámenej a vožralej, přijel jsem taxíkem voháknutej jak dandy, s drahejma cigárama v zubech, s flaškou whisky, levnejma kurvama, kundičkama, ze kterejch páchla kapavka a smrt. Chodívali jsme do baru Sadko. Na oknech měli přiblblý vitráže, obsluhovaly tam číšnice, co si přivydělávaly u starýho Tomíka, a taky dva číšníci, kterejm se tenkrát říkalo prostě teplouši, dnes by to byli transsexuálové. Ten bar stál na Sovětský ulici jak falos, jako děd Vševěd. Míchali v něm odpornej drahej chlast, kterej nazývali koktejl. Scházeli se tam jak místní bossové, tak místní santusáci. V baru platila hierarchie. Každá skupina seděla ve svý místnosti a snažila se tý druhý zasahovat do života co nejmíň. Mlaďoši podupávali nohama, pohazovali hlavama a rychlejma pohybama si upravovali účesy. Stařešinové upřeně hleděli na poškrábaný vitráže nebo do začouzenýho prostoru a pod stolama ošahávali svoje kurvičky. Péca se ten den neuklidnil. Očima začal balit jednu brunetku, čerňoučkou, mrňavoučkou, kyprou jako míček. Nicméně ona mu nevěnovala žádnou pozornost. V ruce držela jointa jako z reklamy na LMka, seděla, kouřila a třeštila svoje telecí oči někam do neznáma. Pak jsme pochopili, kam ty její bulvy čučely. Lenka se naklonila a řekla, že je to Bíbova kurva. Bíbu jsem znal a vůbec jsem neměl chuť skončit tenhle vlahej večer rvačkou, nožema a ostudou. Bíba byl napojenej na bossy a v tom se nedalo nic změnit, protože pravidla jsou tady jasně daný. A on měl plný právo sedět se stařešinama a pít ten nejkvalitnější chlast. Nelíbilo se to nikomu. Jenomže zákon je jako zub: vytrhnout, nebo se podrobit. Do ničeho takovýho se žádnej z nás nechtěl míchat. Ještě jednou jsem se podíval na Olu Kovaljovou. Jako čokoládka — směs cikánky a nějakýho Tatara. Takový se vyráběj na Jaltách nebo v Říjnový čtvrti. Tuhý jako buldoci. Malinký zoubky, pusinka jako mašlička, teplej olejnatej pohled. Jednoduše coura, co vždycky pociťuje silnou ruku, a předtím než ji vošoustáte, chce pořádně dostat na zadek. Proradná cikánská krev.

Řekl jsem: „Ser na ni, Péco.“

„Tak to teda ne!“ zavrtěl Péca hlavou a vydal se na konec místnosti, kam mají lidi jeho typu vstup přísně zakázán.

Jenomže v tom okamžiku se objevil on: sako, bílej límeček, hnědý manšestráky, ulízaný vlasy, v puse doutník. Jako by vypad z filmovýho plátna, posraně neodolatelnej hrdina. Ale hlavně — vedle něj šla, zavěšená za ruku, lehká a křehká jako pírko… Irena Uvarová. Podíval jsem se na hodiny. Oba jsme se podívali na hodiny. Bíba otočil hlavu, jeho zrak spočinul na mně. Zasmál se, nasládle a přidrzle. Irena si zakryla oči — jako ženská, která má zkušenosti. Chtěla něco říct. Nic víc. Do promítání zbejvaly dvě hodiny. Vstal jsem a vymezil si krokama teritorium: za vrzotu svejch kozaček jsem prošel kolem dveří a jasně dával najevo, co mám v holínce.

Zasáhl Šmelič: „Klídek, prcku. Až přijde čas, vyřídíš si to s ním.“

To se mně líbilo. Šmelič to pronesl tak, aby jeho slova slyšel každej, dokonce i hluchoněmej. Zašoupal jsem nohou, sklopil oči a vyklidil prostor. Bíba pokrčil ramenama a švihácky si upravil sako. Dovnitř přes vitráže pronikaly paprsky červenýho světla a ten člověk s ublízanejma vlasama, co mu nikdy netrčel ani vlásek, s obočím srostlým u kořene nosu, najednou začal připomínat psa. I když to možná bylo jen mý zbožný přání. Péca písknul, zamával rukama jako šašek a ukázal loket. Znova zasáhnul Šmelič. A znova jsme vítězili my. To tady už dlouho nebylo.

„Bíbo, co ji sem taháš? To není nic pro ni.“

„Protože je to vůl!“ zakřičel Péca a nebezpečně se přiblížil k hranici, kde seděli s rozkročenejma nohama bossové, kouřili havanský doutníky, hráli poker nebo si nechávali od svejch kurviček lízat péra. Bíba zatáhnul spodní ret, dlouze a zvučně mlasknul, bossové nic, ruce zastrčil zase do kapes. Irena se ani nehla. Stála tam, výraz kamennej a přísnej.

Jako první přerušil ticho Kapitán: „Jen ať si ta holka sedne! Nebo má slintavku?“

„Hele, žádný zbytečný řeči, jo?“ řekl jsem, posadil se ke stolu a vypil na ex celej koktejl. Můj film spěl ke konci. Ale pak se opět vmísil Šmelič. Zašoupal nohama, jak se patří a jak je to zavedeno, vyšel za hranici, a aniž by se podíval na Bíbu, řekl: „Kormidelníku. Sedej vedle Kapitána. Budeme mít jednu akcičku.“

Nezajímalo mě nic kromě červenýho paprsku světla, co dopadal na ovál jejího obličeje, obrovský šedý oči s rozšířenejma zorničkama: zvědavost, toť pokušení lidstva. Bíba ji tam klidně nechal stát a pokoušel se promluvit s bossama, ale ty jen mlčeli: kurvičky jim lízaly ptáky a pilně přitom vibrovaly hlavama. Začalo bejt šílený dusno, vzduch by se dal krájet. To je ten skutečnej život, zmatenej a neskrejvanej, falešnej a lákavej jak cirkus pro pětiletý dítě. Už jsem nic neříkal, obrátil jsem se a odešel. Ona a Bíba zůstali stát na plácku prosvíceným krvavým světlem, kolem nich hbitě pobíhali číšníci. Zpátky jsem se neohlížel.

Vtom Šmelič řekl: „Jestli se votočíš, už ji nikdy neuvidíš.“

„Jasně. Díky, Značenej.“

Šmelič měl hlavu jako ze železa. Šoupal nohama rozvážně, pomalu, a ne podle toho, kdy to přikazuje nebo zakazuje zákon. Ale vždycky se strefil. Šel jsem za jeho širokejma zádama a myslel na ni. Ola Kovaljová se nakonec odlepila od sloupu, jako koblížek se překulila sálem, kde pobíhali pinglové, a flusla Ireně do tváře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tady na Jihu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.