Větrné mlýny

Tereza Semotamová

Jakub Vítek

Počong

aneb

O pinoživosti

lidské existence

Vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 365. tištěnou

a v roce 2016 jako svou 15. elektronickou publikaci

Jazyková redakce Veronika Macková

Ilustrace Bio Masha

Fotografie David Konečný

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-173-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-182-1 (eBook)

Ilustrovala Bio Masha

(Znásilnění je fajn. Něha se přece nemusí vyjadřovat jen něhou. Ženský jsou různý. Svině. A chlapi jsou taky různí. Dudlíci. Bláboliví průvodčí, co neví, z jaké koleje odjíždí přípojový vlak. Nepříjemné!)

Obsah

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Tvůrci

Kapitola I.

Ráno jsem pozdě vstala a nestihla se namalovat. Dělám v květinářství. Počkala jsem, až nám dovezou zboží z potápějícího se Holandska, uvázala věnec na hrob na objednávku, vyzvednou si ho odpoledne cestou na pohřeb — píšu to Markétě do poznámek, aby věděla, kterej to je. Pak věším na dveře PŘIJDU HNED a vyběhnu jen přes ulici do déemka, kde se konečně navoním, namaluju, of course, těmi nejdražšími kosmetickými přípravky. U toho kecám se zbouchlou prodavačkou, co zrovna vybaluje různý jedy. S láskou pomlouváme naši kámošku Kikinu Vyvijalovou. Emiňa je faň. Je zbouchnutá, ve volném čase peče štrúdly a oprašuje sbírku porcelánových slonů 1, jejichž choboty jsou vždy správně nasměrovány. Je mojí nejbližší přítelkyní.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀ Ručně malovaná dekorativní porcelánová figurka. Rozměr: výška 18 cm, šířka od chobotu po zadek 9 cm. Figurka je dutá.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

„Do prčic, teče mi voko.“

„Ještě nemám vyvařený dudlíky.“

Toto budiž naším modelovým dialogem. Kdeže loňský sněhy jsou:

„Už zase leje. Posraný deštníky.“

„Stane se ti někdy, že se neuděláš?“

Cestou ven jsem se na malou chvilku zastavila, sledovala ji, jak se na stupínku natahuje a rovná (příhodně) pleny do vrchních polic regálu, pohledem jsem obkroužila její naditý břich a hlavou mi bleskl úžas nad všemi těmi zázraky, které se jí odehrávají v děloze. Ten pocit měl hořké podtóny. Naštěstí jsem zůstala stát v automatických dveřích, které mě přiskříply a veškerých dalších zlověstných podtónů ušetřily. Zvláštní, tyhlety dveře na fotobuňku. Reagují na lidi, makají jak blázen sem a tam. Ale stačí, aby se člověk projevil trochu lidsky, zastavil se a na chvilku z toho koloběhu vypadl, a najednou pro tu fotobuňku neexistuje. Dá se to samozřejmě jako smutné pravidlo vztáhnout i na kamarády a bližní, ale teď zrovna začíná můj akční den, takže do pseudofilozofie zabředávat nebudeme, vážení (kanálama tažení).

Báby čekaly trpělivě. Když vedete květinářství, jste seniorům blíž než kdokoliv jiný — přepínáte na jejich provozní režim, tj. v podstatě nespíte a od pěti ráno už zvesela (s náladou z nejhlubších pekel) běháte po městě nohama čtrnáctky, přestože vám táhne na -cítku. Ale tihle roboti, ti somnambulové v odéru konvalinkové kolínské jsou k vám shovívaví — potřebují vás. Valí se jako michelinové, už jejich ovázaná kolena vzbuzují respekt. Před cedulí PŘIJDU HNED se jich sešikoval zástup a trpělivě se usmívaly (úsměvem tak bezelstným, až budil v člověku nejtemnější hrůzu), zatímco já jsem odemykala svůj krám. Babičky chodí vždycky první: potřebují svíčky na hroby a stalo se milou tradicí, že v květinářství je nabídka svícnů a svíček větší než sortiment květin. Zvlášť u nás na Blbákově. A zvlášť pro mě, protože od jistého krátkého období v pubertálních časech, kdy jsem v internetovém kurzu aspirovala na wiccanskou velekněžku a nechala si za peníze rodičů posílat domů magické svíce a talismany, chovám k parfémovanému vosku bizarní náklonnost.

Některý bábrle jsou milý, některý zase moc ne. Třeba Svobodka už zase remcá: „Tak prej přijdu hned, přijdu hned. Co to je to hned? Miládko, čekám tu už dobrou čtvrthodinu.“ Účtuju jí jednou červenou svíčku: „No jo, teta, však se svět nezboří. Kampak spěcháte, vy byznysmenko?“

Teta se tváří dost busy: „No přijedou dnes mladí, tak budu píct táč se špendlíkama, co jich mám plnej mražák, a musím ještě rychle za nebožtíkem. Dnes je to čtyři roky, co umřel. A věříš, že každej den se ráno probudím a hledám ho po celym bytě? Říkám si, tak je na záchodě. Nemůžu tam. No tak furt čekám, že vyleze, a málem se počůrám, že jo.“

Věřím teta. Věřím. Já taky svoje štěstí hledám po celým světě. Bábrle vymajznou z kšeftu a hromadně míří na krchov, kde plením a okopáváním dokazují (komu?), že na své staroušky nezapomněly. Pak mladejm upečou kus plecka v akci, hodně počesnekovanýho, a možná i zavinou pár závinů.

Dívám se na mobil. Nic. Nic. Nikdy nic. Teď nastává prázdný místo. Kdo by si šel před polednem koupit kytku. A vůbec. Kdo by kytky kupoval? Dyť je to k ničemu. Hned to vadne a hotovo. Jakýpak copak. Svoji filozofii květin si nechávám pro sebe. Jednou ji vybalím a všichni budou paf.

Tak šukám po krámě, tu něco zametu a přikrášlím, tu něco přištípnu a zaliju. Tohle šontání mě baví, protože je dobrovolné a vede ke zvelebení. A já ráda zvelebuju! Když se zrovna plazím pod čochránem, zapípá mobil. Napřímím se jako gazela, až jde celá kytka málem do kytek, a letím k mobilu. Dostala jsem zprávu, hurá. A co v ní je? „Mlha na ni nemá sil. Pamatuje si, kdo v boji zvítězil.“ Neznámé číslo.

Ta zpráva mě trochu duševně rozparádila; abych se udržela v mezích zákonné možnosti, tak se naloguju jako administrátor diskusního fóra bledule.cz a odpovídám na dotazy neschopných kutilů, kutilek a nimrodek: jak co kdy zalívat a co jak kam natočit a kdy už něco vyhodit nebo kdy to ještě přinést ke květinovýmu doktorovi (ke mně domů). Ano, možná to ještě někoho bude šokovat, ale i já, jakožto všichni ostatní pracující i nezaměstnaní, trávím nejaktivnější část svého dne na internetu tzv. trashsurfingem (což je můj soukromý terminus technicus), tedy projížděním a konzumováním informací, které nemají pranic společného s vlastní povahou mého života ani práce a všechny téměř okamžitě letí do odpadkového koše podvědomí, kde tlejí a brzy se rozpouštějí. Samozřejmě, v případě, kdy cizím lidem vysvětluju, že dávivec odulý, tzv. sloní noha 2, velmi špatně snáší častější zalévání a vyroste do hezčího tvaru, když se přidají do hlíny ke kořenům zinkové kroužky, můžu svoje svědomí uklidnit, že se přeci jenom realizuji v rámci své branže.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➁ Moje dávná známá Kikina Vyvijalová takto ze zřejmých důvodů přezdívá svýmu chlapovi. Bylo by to mile perverzní, cosi, s čím přišla Samantha ze Sexu ve městě, kdyby ovšem dotyčný neměl pár kroků do hrobu. Velkej pták je společensky přijatelná záležitost, pouze pokud visí z těla starého max. čtyřicet let. Lépe třicet pět. O jejím whereabouts mě informovala Emina. (Je s podivem, jak těhule kompenzují motorické omezení a pomalé životní tempo rozletem nad zemí společenských pikanterií. Emině, vod tý doby, co má v děloze toho živočicha, se hystericky zvýšila nejen hladina estrogenu, ale především elektromagnetické spektrum naladěné na frekvenci drbů.)

Já: Hele, a co ta poblblá Kikina vlastně? (Doufám, že u ní bída a zmar. Známí, co se mají líp než já, mě nezajímají, jsem přece Čech.)

Emina: No co.

Já: No co! Co vlastně dělá?

Emina: U svýho starýho (doslova, je mu padesát) ve firmě zvedá telefony.

Já: Pade! Ty vole! Umíš si to vysvětlit?

Emina: Ne. Žádám ji o vysvětlení už dva roky. Halt spolu zestárnou.

Já: Akorát on o třicet let dřív.

Emina: No, myslím, že na dlouho to nebude. Pleny ona mu měnit nehodlá.

Já: (Diagnóza) Některý baby jsou prostě přitahovaný ke starcům jak můra k plameni svíce.

Emina: Ano, viz Freud.

Já: Závidí jim penisy.

Emina: Jo, penisy. Nebo spíš chtěj ty jejich kreditky.

Já: To spíš. (A další hodinu přemýšlím, jestli starý penis vykazuje v chuti či textuře kvalitativní odchylky od penisu mladého.)

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

A pak mě tolik nebolí, když se za to na konci dne vyplatím z pokladny, kam tečou především procenta z už tak mizivě nízkých důchodů. Je to jedna ze dvou pokladen, kterým otevírám tlamy a hledám v nich příspěvek na život. Musí být dvě, protože i životy mám dva. Protože sním (jídla i sny) za dva, protože oblíkám dva a každý den cestou z jedné ze svých dvou prací v hlavě tlumím dvojí depresi. Protože mi zvoní dva budíky: jeden v pět ráno a druhý, který mě budí do druhého života, ve dvě odpoledne. A ten právě začal řvát.

Tato realita je matrjoška. Je tady město, v něm čtvrť mimo hlavní proud MHD, v ní pavlačový dům s šedivým dvorem a na něm nepojízdný rezivý karavan a v něm já a ve mně…? Zvenku je slyšet hučení větru a z pavlače řinčení uvolněné prádelní šňůry s kolíčky. Tenhle můj druhý svět je mnohem klidnější. Rytmus těch, co do něj vstupují, je pozvolnější. Často si rádi počkají. Krčí se vedle mě v přítmí karavanu, udělám jim čaj. Baví je sledovat ten proces. A když už mu porozumí, pořád jsou tu články starých novin, jimiž je vnitřek přívěsu vylepený a které lákají k dešifrování. Ovšem v té tmě při sodíkové lampě se to málokomu podaří.

Konstrukce deštníků je jako pavoučí ruka. Otevírá se a zavírá, někdy má uvolněné klouby nebo přeražené kosti. Jindy je blána mezi prsty vydřená a natržená. Lidi lezou do mé opravny deštníků jak do svatyně lovců bizonů, o níž už nelze říct, jestli sloužila k iniciačním obřadům, jako úkryt, jako hrob nebo jako finská sauna (v době, kdy ještě Finsko nemělo svůj tvar, polohu a název). Vzrušeně očima mapují všechny ty neznámé modly uvnitř a mají pocit spojení s čímsi prehistoricky transcendentálním a na konci téhle své duševní pouti vychází očištěni a s nadějí, že při příštím hydrometeorologickém reji zůstanou v suchu.

Většina z vás si koupí nový deštník, když se s tím starým něco stane. Proto moji zákazníci nejsou jako většina z vás. Vyžaduje to specifickou dávku autismu, vzít křivý pařát nemocného deštníku a odnést jej k léčiteli do vigvamu uprostřed tichého pavlačového dvora. Jsou to obsesivně kompulzivní introverti, co klidně mohli být členy Menzy, ale to a jiné osobnostní kvality je postavilo mimo svět běžných smrtelníků, a tak jsou nejčastěji sami, znepokojeni vědomím nekonečnosti vesmíru a s pocitem, že lidský úděl je tak relativní, až je k nežití.

Problematická Vanda Petrementová zabouchala na dveře mé opravny třináctého ledna. Jistěže třináctého, protože osud má smysl pro sarkasmus nadmíru vytříbený. Říkám si, Vando, nemůžeš dát, do prkvančic, jeden den člověku pokoj? Jsem altruista jako bič, ale totok?

„Seš tady, Vendo?“

„No su tady, ouřaduju, copák?“

„Ale mám zas ty dráty na deštníku ňáký pomotaný, že bys mi je učesal? No přece nebudu kupovat novej.“ Tenhle deštník jsem opravoval už nejmíň desetkrát. Vanda je štamgast.

„Dej to sem.“

Je to velké dilema nás obojživelníků. Jestli česat dráty Vandám, nebo Vendům. No, teď jsem Venda, tak se orientuju na Vandy, ale šlo by to i jinak. No, i lišku v lese bych do těch svejch hokusů pokusů mohl zatáhnout, ale oukej, Vanda je v kšeftě, jsem u lizu:

„Jak je, Vandice?“

„Ále, ňák mě to sejří, šecko.“ Vanda špulí pusu a tváří se jako Obama, když vyhlašuje válku.

„A co jako?“

„Ále, šecko. Třetí světová už ne. Si přectav, ty střešní vokna, to je ti vopruz. Votevřu vokno, a v bytě mám tři kila sněhu.“ Obama mobilizuje!

„Jenom tři kila? To není moc. Ale ani málo! Zkus to prodávat na internetu. Myslím, že lidi z Afriky by o to mohli mít zájem.“

„Jo? Ale já mám jenom ty tři kila.“ Obama řeší krizovou situaci.

„Ale víc voken máš, ne?“

„To jo, ale ty nevotvírám.“ Obama vyjednává o příměří.

„Tak je votevři, a máš ropný pole, Vandi.“

„No neblbni. Já to teda zkusim. Ty, ale jak bych jim to posílala?“ Obama podepisuje mírovou smlouvu.

„No něco by tě to stálo. Zkus si zjistit něco o nějakejch velkejch termosáčcích.“

„To je nápad. Já už dlouho šetřim na dovolenou…“ Obama a hejno smajlíků.

„Vidíš, Vandi. Tady to máš učesaný a nemrskej s tím deštníkem, tím ho strašně ničíš.“

„No jo, hele, a nešel bys na koktajl? Jako na drink, jesli víš, co to je.“ Obama chce té své opici nasadit parohy.

„No vím, ale asi ne.“

„A proč jako ne?“ Vanda si na prst točí chemlonovou loknu a jeden koutek rtů nabírá extrémní úhel. „Čeká na mě brácha, musim cupitat, on ti na mě visí! No, aspoň někdo. Čauky!“

Vanda odcupitala a já mám prázdný místo. Tak šontám po karavanu, chvíli čtu noviny na zdi, ale to už jsem čet mockakrát, tak si dělám pořádek v zakázkách. Dnes by měla přijít pani Šťávičková. Mám radost. 3 Vykouknu, protože slyším lomoz. Vidím jakýhosi floutka, jak si to k mýmu přívozku žene. Tam, kde byl o pár hodin dřív dívčí klín, se to zachvělo. Ne, sakra, nesoustředím se, ztrácím se v tom, začíná mi hrabat. Je po druhé hodině, takže mě chlapi zajímat nesmí. Ale tenhle řízek by stál za ochutnání, a to i bez oblohy. Přichází pravidelně každý úterý lomcovat s mým světem, doslova. Máme zvláštní vztah. Představuju si, že si představuje, že můj přívěs je úl lesních včel a on že je medvěd, co z něj chce vytřást plástev medu. Vždycky se přiřítí rudej a zpocenej, k smrti vzteklej, opře se o stěnu mýho přívěsu a třese s ním mocně a divoce, až se mi uvnitř lebky rozvibruje mozek. Líbí se mi to. Chvilku mám pocit, že jsem na norský rybářský lodi lapený v bouři, otloukám se mezi stěnama a směju se. To ho dráždí a rozpaluje. Příště už ho pozvu dál, příště jo. Řízek dolomcuje a běží zas pryč, dívám se za ním jak kočka za ptákem, co jí uletěl zpod drápů. Proč ho nemůžu potkat dopoledne?

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➂ Zbytečnou radost. Velkou prázdnou emoci. Šťávičková se na mě vykašlala (ještě nevím, že zemřela ve spánku a její tělo objeví až za deset dní policajti přivolaní vytím jejích dvou jezevčíků), tak ať si mokne, svině.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Tohle potlačování je životu nebezpečné. Spousta lidí prý zemře při tlačení na porcelánovym trůnu, cévka v mozku nevydrží ten tlak; jedna pani jednou prý kakala a kakala, až vykakala celou kostru — tím jsme se zas strašili ve školce. Tlačim, co to jde. Ten plamen, co ve mně řízek rozdmýchal, nejlíp udusí esemeska Vandě Petrementové. Zítra ji pozvu na lososa v pomerančové šťávě (má v ní bejt naloženej šest hodin před smaženim) a namísto romantiky ji znásilním. (Důvody k tomuto jednání nechť zůstanou prozatím předmětem tajemství.)

Sodíková lampa praská, a jak světla venku ubývá, drápy deštníkových konstrukcí prodlužují svoje stíny, jako kdyby se mě chtěly dotknout. Den pomalu končí. Je to první den, se kterým jsem vás seznámil/a, a zase se jednou nemnoho událo. A přitom člověk žije dva životy, zatraceně.

Emina už dávno spočítala kasu v déemku a teď leží na gauči u Ordinace v růžové zahradě, proti světlu televizoru se klene její pupek plnej života, a kdyby s ní vydržel její chlap, teď by jí ho hladil rukama, co celý odpoledne po práci soustružily ve sklepě kolébku pro syna. Naše kámoška Kikina Vyvijalová v tuto chvíli jede výtahem a v zrcadle na vnitřní straně dveří si masíruje pytle pod očima a říká si, jestli někdy zmizí. A kdyby ne, tak co. Sloní noha zaplatí za chirurgický zákrok a ona pak bude týden nosit veliké brýle Audrey Hepburn a bude v nich tajemná jak kráva. Robotické seniorky z květinářství lezou z hřbitovů domů zahušťovat polévky, a když se ten polévkový zázrak znovu povede, cítí nad kotlíkem hřejivé lahody znovu tu obyčejnou dětskou radost. Řízek taky doběhl domů, zbaven všeho vzteku, očištěn jak po návštěvě finské sauny, sedne si k počítači a začne si pěkně pomalu třít přirození (tohle pozvolné tempo v něm bude celý týden střádat agresi, která mocným proudem vyhřezne zase příští úterý), zatímco se jeho temnou garsoniérou rozezní vzdychání hereček z ovarového filmu Afrokurvy.

Je to zvláštní, protože ve stejný moment věnuji i já pozornost svému penisu při močení na záchodě, doma, kde prkýnko lítá nahoru a dolů podle denní doby. Fascinuje mě ta na evropské poměry slušně narostlá houbovitá věc, co je pro mou odpolední/večerní osobnost tak důležitá a která bude té ranní k smíchu jak chcíplé holé kuře. Věc, která nejspíš za dvacet čtyři hodin násilně zpenetruje lůno Vandy Petrementové a tím navždy změní běh věcí budoucích.

Babičky chodí vždycky první…

Kapitola II.

Capreoltropie 4 značí schopnost (a současně nutkavou potřebu) jedince provádět (často spontánní) kompletní vnitřní i vnějškovou remodelaci svého pohlavního ústrojí za současného zachování vnitřní osobnostní integrity. Podmínky a pravidla přeměny jsou proměnlivé a ne zcela jasné. V celé zaznamenané historii lidstva je známo pouze několik málo případů této genetické deviace.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➃ Z latinského capreolus — srnec (protože ač k nerozeznání od člověka, genetický kód capreolfágů je ve svém základu nejvíce připodobnitelný ke genotypu středoevropské srny lesní).

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Poslední řádky byly poněkud příliš roubené libidózními listnáči, rádo bych osvětlilo proč, ale tak nějak nemohu. Nevím totiž, čí jsem. Na tyto psychohlubinné dotazy mi Bůh ve své všemohoucnosti stejně neposkytne časový prostor, neb mi zvoní prkénko, volá matka.

„Hoj máti.“

„Ahoj dítě. Jak je? Kdy už mi teda napíšeš, co chceš k těm Vánocům?“

„Jo, napíšu ti, mami. Ještě nevím. Jak je takový teplo, tak vůbec nedokážu myslet směrem k těm Vánocům.“

„No, tak ale potřebuju to vědět. Nebo dostaneš papuče, a bude.“

„A víš, že papuče by se mi hodily? Kup mi je. Nějaký pruhovaný. Co taťka? Jak se má?“

„Ale je ti nevrlej. Většinu dne spí u televize a v noci pak poslouchá rádio, má teda sluchátka, ale já to slyším, ruší mi to spaní, je s ním kříž. Tak někdy přijeď, ať máme nějaký vzrůšo.“

„No, se mnou je to ohromný vzrůšo…“

„No, lepší než nic.“

„Dík, mami. Někdo zvoní, musím jít, čau.“

„A dostalas esemesku…?“

No jako… nikdo nezvonil, samozřejmě, ale nějak mě ten hovor už zmáhal. Padla na mě chandra z té anabáze v rodném potoku. Já se chci uvolnit po celodenní šichtě… Trochu aspoň. Pak mi došla esemeska od Peťuše: Nechceš poklábosit na kávušce? Anebo vínko? Splávek by mi bodnul, bo šéfik zas prudil. A vzápětí od Standy: Nedáme pár pivek? Ne, nedáme. Nemám na vás náladu. Chtělo jsem zůstat doma a prožít večer bez keců, ale prožít. No, nezlobte se na mě, ale když něco chci, tak to chci rychle.

Dalo jsem do vyhledávače co jinýho než „erotické povídky“, ale nebylo to příliš funkční, první texty mě nudily, přitom permoník ve mně tepal jako o život. Tak jsem zadalo „erotické povídky jehla“ a to už bylo lepší. Sice jsem si nedovedlo představit, že někomu přirození zakapou voskem a zašijí chirurgickou nití, ale vysvětluji si to tak, že jsem ještě všeobecně nezkušené a dále někteří lidé prostě mají bujnější fantazii než já. Texty v tomhle stylu jsou brzdou seberealizace: „Stoupnu si k jednomu dubu, opřu tě o něj, zadívám se do těch tvých nádherných očí, přitisknu se k tobě… Vychutnám si tu blízkost a začnu tě líbat. Napřed pomaličku a jemně… hladím tvé boky, občas zajíždím na zadeček. Pohrávám si s tebou… Unikám tvým polibkům, ale hned ti je vracím. Líbám tě stále vášnivěji, víc a víc tě tisknu ke stromu…“ Nuda! Věty „Sundáme si kanady!“ bych se dočkalo až tak na desáté stránce. To by bylo na dlouho, kurňa. Já jsem nedočkavec nedočkavé. Žádný čekací seznamy, já chci do bufetu a do ruky dostat žvanec, na který jsem si ukázalo.

„Potřebuji si tě ochutnat,“ zašeptal jsem ochraptěle. Zvedl jsem ji a ona si klekla na psací stůl. Roztáhla ochotně nohy, odhrnula si šňůrkové kalhotky stranou a nabídla mi volný výhled na její nejsvětější místa.“ To je jiný kafe, to je vončo, Tončo! Eeee… eech!! V tu chvíli mi ruka na myši ztuhla: to jsem vopravdu takový prase, že todle budu číst? Ta protivná šedá myš by klikala a klikala, až by mě požrala, zmije jedna. Musím koupit pasti na myši a vymýtit tohle svinstvo. Jed na krysy, píšu si!

Vypnulo jsem počítač, šlo pro svíčku a zapálilo ji výrobkem Solo Sušice. Zhaslo jsem. Stará koncentrační metoda: čum do světla a zamysli se nad sebou. „Bože můj, jak jsi báječně zmáčená a vláčná!“ zamumlal jsem fascinovaně ochraptělým hlasem, ozvěny lákavých bludůůů zněly mi hlavicou. Těmhle větám jsi chtělo propadnout. Bídáku. Čum do svíce a hledej sama sebe, voe. 5

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➄ Nyní něco skutečně magického. Hráli jste někdo jako děti hru na „kdo dříve uhne pohledem“? Zkuste si ji sami se sebou. Nastavte si stopky na pět minut. Jděte k zrcadlu a zapomeňte na čas (stopky to zvládnou bez dozoru). Hleďte sami sobě do očí. Po překonání počáteční bariéry, že je to divné, se otevřou brány novému poznání. Věříme, že budete překvapeni, co se o sobě dozvíte. Pokud v tomto cvičení naleznete opravdový užitek, směle si je kdykoliv zopakujte…

P.S. Dynamické meditační cvičení Hola hop: A nakonec něco pro pobavení. Už jste někdy sebe, svůj život nebo tělo brali příliš vážně? Máme recept, jak z toho ven. Postup: (1) jděte do koupelny nebo někam, kde máte soukromí a velké zrcadlo, (2) úplně se svlékněte, (3) skákejte.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Lidská psýcha má sypkou konzistenci a voní trochu jako teplé lázeňské oplatky. Za zvuků skladby Alpha od Vangelise se sype kanálky v časoprostoru, nekonečně složitou sítí spojnic a křižovatek, které kdyby se rozmotaly, měřily by přesně 38,2 metru, což je jedna z velkých záhad jsoucna. Komu se podaří prostřednictvím dávných východních meditačních technik či drog naladit na kosmické vlny, jež vyzařuje lidská duše, mohl by za jistých podmínek uzřít a pochopit toto předivo lidské podstaty. Nahlédnul by zcela jasně smysl svého hnípání na tomto i příštích světech, náhle osvícen pochopil by motivace všech svých minulých i příštích činů a pohnutí mysli a vrátil by se zpět mezi smrtelníky jako smířený, osvícený a vůči lidským slabostem shovívavý tvor, tedy jako Květa Fialová. Naštěstí nikomu kromě ní se to zatím nepodařilo.

… i já místo hluboké meditace usnulo a nechalo si dohořívající svící opálit obočí…

●●●

Vanda se bude cpát lososem na pomerančích. Právě se vaří ve šťávě z šesti pomerančů aneb kuchyňská opera Láska k šesti pomerančům. Vanda i maso. Má mazlavou konzistenci, víte, jak se to má: jen pohladit neboli pomászlit o pánev z obou stran a střed nejlépe syrový. Ať si pochutná, ta tlustá svině, než půjde sama na špalek.

„Vando, ty bys zítra přišla ráda, že?“

„To jsi ty?“

„No.“

„Tak já… no, asi jo. Já bych ráda někam večer šla. Víme voba, že večery jsou kritický, že jo. Den člověk nějak překlepe, ale co večer? Horko těžko to zaplácávám bednou.“

„Nemluvilas o kalanetice?“

„Jo, ale mám jen knihu Cvičme s židlí. Strašně trapný takhle sama doma tajtrlíkovat kolem židle…“

„Tak přijdeš?“

„Ráda. Mám si vzít koktejlky, nebo spíš ležérní outfíťu?“

„Vem si, co chceš. Ale moc si toho neber. Ať se pak zbytečně nezdržujem.“

„Ty lišáku, takže mám doufat?“

„Uvidíme, ahoj.“

„Ahoj, čertíku.“

A je to. Pohodím mobil. Zbavím se tak otěží. Zítra tu mám Vandu, jdu zjistit, jak je to s těma pomrdančema. „Agresor ho bez výstrahy udeřil pěstí do obličeje, což muže stálo levý horní řezák,“ ozve se z rejdyou. Který poberta zase bláznil? Chtěl se snad stát lapkou? Neslýchané. („Prázdná kapsa, neúspěch ve hře a odmítavý postoj obsluhy se v sobotu dopoledne staly opilému návštěvníkovi jedné z vyškovských heren záminkou k násilnostem, za které mu teď hrozí až tříletý trest odnětí svobody.“)

Když už mám recept na zítra skoro celý nabiflovaný, zadrnčí mobil. SMS. Přiskočilo jsem k aparátu a četlo ono sdělení. „Jsem nejneuchopitelnější stín na hladině, ptačí dech. Blažený je, kto ďaleko od ruchu na býčkoch orie otcovské polia.“ Ach, jaká pravda. Nyní jako býček spočinu na divánu a budu přemýšlet, kdo mi asi tak píše tyto mlhavé motáky… Ach, jak je to zvláštní, jak je to podivné!

Rozhodlo jsem se ještě před spaním pro krátkou procházku s odpadem v ruce kousek za barák. Pro dobrý pocit ze dne, ze života, z popelnice. Popelnice bude nasycená a můj život oproštěn od odpadu, jak puristické!

Když tak člověk jde naším činžákem, je to jako procházka v zoo. Támhleti vyvádí jako hyeny, co zapomněly, že jsou ve veřejném výběhu, a jejich divočení tak slyší stovky zvědavců. Prostopášní labužníci vedle zase klepou po desáté večer řízky, podivný tajmink. Pod náma paviáni, co se pokouší zkrotit liliputy, co ne a ne zabrat, oka zamhouřit, rodičům splaveným výchovou jako myši chvíli pokoje dát. Vedle paviánů batikáři, kterým ze dveří čouhá bio sláma a místo botníku mají díži s bio zelíčkem. No a domovnice, paní Mlčochová, jejíž byt se projevuje v duchu jejího příjmení: mlčochuje. Občas si láteří na nás, nájemníky, občas láteří její nohy, když se ztěžka belhá s nákupem domů: její nohy láteří, ne a nepustí ji do dveří. Boj s nohama je u konce, stařenka zvítězila, odhazuje rekvizitu v podobě hůlky — to jen aby ji občas někdo politoval, jinak běhá slušně, vidělo jsem ji v Kauflandu, když byl v akci cukr a dovezli palety — a zavře dveře svého mlčenlivého královstvíčka.

Předsevzalo jsem si, že vyhození odpadu bude metaforickým vyhozením mých celodenních pocitů zmaru týkajících se tohoto světa, po telefonátu Vandě pak ohledně zítřejšího večera. Tím večerem s Vandou jsem si totiž pochopitelně nebylo úplně jisté. Křeč produkuje jen další křeč. Vanda je lačná dotyku, podáš jí prst, a seš v jejích útrobách s městem i přilehlými prdelákovy. Ale zasík moje já už taky bylo celkem lačné. Člověk potřebuje občas trochu toho lidského tepla. Městský teplárny na todle prostě nestačej.

Scénická poznámka: Následuje odhazování obav a zmarů pod rouškou tmy.

Ráno na mě zírá skoro kolagenem vyplněný a klobásovým jedem napíchaný, odule působící obličej. Maska, která přirostla k obličeji sousedky Mlčochové, za svobodna Zelníčkové, ano, té nebohé pozůstalé a méně známé sestry slavné zazobané Ivany, věčně tropící bulvárem často propírané nehoráznosti. Ale pro mě je stejně Mlčochová hvězda číslo jedna, přestože honí to svý mládí ztracený po všech čortech a s bičem dohlíží nad chudákem Mlčochem, aby plnil plán na 110 % a do rodinného rozpočtu přinášel tolik chechtáků, aby za ně mohla pořizovat další a další patoky, které si důmyslně a mlčenlivě vpichuje do záhybů papírově zažloutlé posmutnělé tváře. Zlověstně splasklá pneumatika.

Doufám, že paralely jsou všem jasné, Mlčochová je v podstatě můj doppelgänger (hystericky schovaná pod pečlivě konstruovanou, příjemně přilnavou maskou), takže mě dost rozhodilo, vidět ji hned po probuzení, jak se nade mnou sklání. Napadlo mě, že tohle je možná konec, že Mlčochová je mým průvodcem posmrtným životem. Přišla mi říct o té kuně 6. No ovšem. Při svých nočních dobrodružstvích na střechách paneláků spadla do světlíku. Kuna, ne sousedka. Mlčochová jí tam hází gothaj a volá na ni: „Abigail, balinéská princezno na hrášku!“ Ta nezdolná kolagenová důchodka exportovala do kočičího nebíčka následující partu hic: Corry, želvovinová první dáma, Samuel, siamský šlechtic, Gilead, modrý ruský bohatýr, Mirjam, chlupatý bobánek a tulák Sešívaný Jan. Kuna se stala logickým zástupným artefaktem = pet-facilitated psychotherapy.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➅ „Švýcarští zoologové naopak dokázali, že kuna se větších zvířat bojí, a dostane-li se do kurníku se slepicemi, nevyvraždí je z krvežíznivosti, jak se často tvrdí, nýbrž z pudu sebezáchovy a strachu. Kuna lesní přepadá zvířata skokem a zakusuje je prudkým zahryznutím do krku. Není pravda, že by ulovené kořisti vysávala krev. Nejvíce má spadeno na veverky. Přepadá je v hnízdě a mistrně za nimi šplhá až do nejvyšších částí korun. Jen málokdy jí zrzka unikne. […] Jako všechny kunovité šelmy i kuna lesní se dá snadno ochočit, zejména byla-li vychovávána odmalička. Je to hravé stvoření, bohužel nejčastěji v noci.“ (Dr. Mefistofeles, www.priroda.cz)

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Problém je příliš závažný, aby mu Mlčochová-Zelníčková čelila sama: kuna se nenechá chytit, začíná se zabydlovat a netuší, že světlík s hojností potravy je jako zlatá klec. Pokud něco nevymyslíme, nikdy si zde nenajde partnera. V červenci a srpnu, až její lůno zahoří plamenem touhy, bude se hodně divit… a ještě víc následující rok na jaře (díky utajené březosti kuna lesní rodí 2 až 6 mláďat v březnu), kdy se NIC nestane. Ženská rodidla vyschlá na troud, v samotě křišťálového zámku jen ten gothaj za 5,50 (ovšem Mlčochová vše neustále přepočítává na rubly, které jsou podle ní jediná pořádná měna).

Krev se nám valila do tváří (ta její by mohla pod tím náporem skanout jak velká zmalovaná kapka a rozprsknout se dole na dlažbě), jak jsme se nakláněly/i do světlíku, kde hluboko pod námi světlý mrštný stín tancoval kolem mastného papíru s kolečky chutného salámu. Akcelerace temnoty v mé duši dosáhla takových hodnot, že již nebylo vyhnutí. Slzy stříkaly. To já jsem ta kuna, zrzeček roztomilý, princezna na hrášku i ten hrách tlačící do zad, to já jsem uvězněno ve světlíku, kde mě žádnej samec ni samice nenajde. Jako kuřátko, co se ztratilo. Jak to bylo pohádko?

„Madam Mlčochová, jsme to ale pošetilí blázínci, když si myslíme, že můžem vyhrát!“ Pípá, pípá, nožky bolí.

„Jsme neúnavní sráči, milé kuře. To jsme,“ pravila moudře Mlčochová, zvedl se vítr, zakroužil listím ve světlíku, načechral rusou kuní srst a přinesl s sebou vůni nových životních pohnutí. Náhle mi vše bylo jasné. Vanda Petrementová přijde. Možná i o život. A Mlčochová, ta Virginie Woolfová našeho činžáku, v tom sehraje obrovskou roli. Musí se to stát a musí se tak dít podle předem stanovených, nekonečně složitých, důmyslných pravidel. Tak, aby absolutně všechno — losos na pomerančích, Eminina výbava měděných hrnců a poklic, opravna deštníků, kuna Abigail, tajemný řízek lomcující karavanem i má psýcha vonící po oplatkách — zapadlo na malý moment na své místo. Zvedá se vlna ke změně v paradigmatu, zlomí se ve mně a smete všechny!

„Budu potřebovat vaše hliníkové vidličky, paní Mlčoch, všechny, které najdete!“

●●●

Tak jako všechna mračna se jednou převalí přes to nekonečně velké neustále cirkulující nebe, i každý lov jednou skončí. Přiopilý myslivec dopajdá domů, rukávy a hruď zeleného loveckého úboru od krve postřelené lištice a v očích smutný, ovšem triumfální výraz: „Je to doma, mámo!“

I já, bohudík neopité a neumazané, jsem z lovu ve světlíku nakonec došlo domů, vypnulo poslušně topení, vykonalo pár nudných očistných činností a zalezlo do pelechu. Bída a zmar, i přes vnější vzruchy, kterých se mi tohoto večera dostalo, opět dopadaly na mou duši. Řeklo jsem si dost, tuto nejkrásnější fázi dne si nikým nenechám zkazit: přichází noc. Tma zalije, takřka zabetonuje všechnu špínu, nedomrlost a nejistotu mého světa a já si konečně na chvíli oddychnu. Sebedivnější věc, záměna identit i stavy na poblití jsou tolerovány, neb sny mají svá vlastní absurdní pravidla. Sny jsou bezpohlavní.

●●●

Bohužel nádech a výdech a nechvalně proslavené ráno, otrava jedna, co to jinak neumí než druhej den zase přilézt a buzerovat člověka ve stylu „chodí pešek okolo, nedívej se na něho“. Jak se na něho nemám podívat, když chodí pořád okolo, nestydaté ráno, co den co den otravuje. Opět musím vstát, vykonávat očistu a všechny ty každodenní orgie, které už člověk dělá tak nějak automaticky. Vypnutí autopilota si vyžádá leda tak havárie topení, vodovodu či zborcení zdi. První dvě jmenované jsem již prožilo, na třetí teprve čekám.

Dnes je všechno trochu jinak. Už v noci jsem se budilo, a to nemáme rádi, my sedmispáči, co jsme názoru, že neexistuje nic sladšího než dlouhý, ničím nepřerušovaný spánek. Takřka jako hrdina amerického bijáku probudilo jsem se v noci celé propocené a náhle se posadilo na posteli a zíralo na bundu na věšáku s fixní ideou, že je to jakýsi poberta, co mé hýčkané tělo chce nutkavě znehodnotit! Jenom bunda, klídek. Ve skutečnosti jsem se budilo hrůzou, protože mi v mozgu vytanula myšlenka: co když s Vandou k něčemu dojde? Nebude z mého obojetného a přitom ze všech stran nedomrlého přirození vyjukaná jak srnka, co vběhla na vozovku a narazila na hovnocuc? Nemělo bych jí předtím osvětlit, co že to mám v rozkroku za poklady a že všechny komponenty jsou naprosto zdravotně i hygienicky nezávadné a plně, a dokonce perfektně funkční? Nevím. Jediným východiskem z této prekérky mi připadalo Vandu plánovaně po dobu celého večera kontinuálně opíjet, ovšem dávkovaně, aby s příchodem vrcholu večera byla schopná hyenismu v posteli. Cílem bylo, aby si sice plně všimla kuriozity mého rozkroku, ale druhý den si nic nepamatovala. Ano, není to zrovna lekce z příručky Udržitelný rozvoj v praxi, ale já si už potřebuju s někým zaskotačit. Polovina mého já sice bude opět na pochybách a na vážkách a na ocet, ale… Navíc Vandu mám celkem rádo, sice to není žádný Rolls-Royce, spíš Saab, ale to nevadí, je to milá, hodná holka. Sníme tu citrorybinu a pak hurá do betle. Už do té rybiny bych mohlo vrazit trochu šnapsu. Pak ji naleju šáněm. Nejlépe dámským. Budu do ní hučet nesmysly, co holky milujou, to pude, jo!

Cesta do práce, pokračování každodenních orgií. Rozdmýchala jsem nefalšovanou válečnou vřavu ještěrů před obchůdkem. Svobodka hudruje do Vysloužilky (interní označení paní Vysloužilové), že tu byla první, ať ji pustí. „Ale tak bábrle, nehádáme se, každá dostanete svou svíčku, klídeček.“ Ty jo, dycky si představuju, že v důchodu budu spát nejmíň do desíti, ale evidentně to pak, když je na to konečně čas, nejde?! Proč by jinak babky v osm čekaly, až otevřu?

„Miládko, já ale dnes vopravdu spěchám. To nemůžeš jednou otevřít včas?“

„Teta, to chce klid a nohy v teple.“

„No, taky bych mohla začít chodit jinam, že jo. To by se ti líbilo?“

„Teta, dyť vám by se stýskalo po mně a mně po vás, tak se nebudeme škorpit, co říkáte?“

„No dobře, Miládko. Dnes ti to sluší. Hezky ses vyspala, že?“

„No, ani ne, teta.“

„Pořád sama? Dělá ti to těžkou hlavu, viď? Já bych ti přála nějakýho pěknýho šamstra, co by na tebe vždycky počkal po práci, vzal tě někam na baštu… To bych ti přála, Miládko.“

„Třeba jednou, teta.“

Poté, co báby dostanou svou dávku, vyvalí se z kšeftu jak plankton na hladinu a já osamím. Mám tu vzkaz od Markéty: NEZAPOMENOUT NA DEN MATEK. Zítra je den matek, proč by ne. Ráda se seznámím s nějakým frajírkem. Pak si uvědomím, že proto mi to Makuše nepsala. To by chtělo nějaké speciální zboží, proč ne. Poradna kytek na webu počká. Naaranžuju několik speciálních kytek pro matky, pro levnou i pro naditější kapsu.

Vázání kytic je téměř chirurgický výkon. Padnou žaluzky, cvakne zámek, cedule do ulice hlásá dočasně ZAVŘENO. Chystám si motouz, nůžky, sešívačku, kleštičky na oddenky, klubko drátu a celá ta nepředstavitelně pomalá a pečlivá operace zavání obsesivně-kompulzivní poruchou. Pak řežu, štípu, drásám, zaškrcuji a motám. Motám — dost příznačné (lze aplikovat jako nejelementárnější pojem pro celou mou existenci). Sešněrovaná voňavá nádhera mizí v upachtěným růžovým papíru, motám ji vztekle jak blbej štrúdl a vybavují se mi všichni psi mého života. Jak jsem takhle motala zvadlé tělo toho posledního do starého ručníku a svěřila tu chlupatou schránu bez života únorové zemi, která je ještě pár měsíců nebude schopna přežvejkat a strávit. Pes není úplně marná věc, zbožňuje člověka a je mu úplně jedno, jestli jde o muže či ženu či něco mezi. A jeho pohled je upřímnej: psi vidí život takovej, jakej je. Maj halt smysl pro bídu. Na rozdíl od koček.

Tahle kytka půjde Vandě.

Dva životy, dvě práce, dvě pohlaví, dá to zabrat. V přítmí odlehlého, značně pomočeného viaduktu se převléknu za polomuže a klusám do deštníkárny.

V deštníkárně nic novýho. Z mých štamgastů se dnes nikdo nedostaví; bude to tím, že dlouho nepršelo. Přijde ale zajímavá paní, co mi poradí podlít tu rybinu sherry, prý to dělá svýmu starýmu a spí potom jako pumprlíček a ona si tak od něj ráda na chvíli odpočine. To by šlo! Takže cestou z hokny ještě do lahůdkářství pro flašu sherry. Džob s benefitama, to mám rádo!

●●●

V roce 1985 jsem se narodil/a. V ten samý rok se Jitka Molavcová svlékla před kamerou ve východoněmeckém filmu Sachsens Glanz und Preubens Gloria. S vlasy po pás si to šlape v kozačkách po Staromáku v norkovi surově zabitém komunisty a moudře dí:

Proud, který nosí lodi,

ví, jak je těžké někdy plout.

Někdy se to hodí,

vím, že je lehčí utonout,

nežli žít.

Tu velkou pravdu pravd zpívala ten večer Jitka z gramofonu, bytem voněly pomeranče. Tu desku mám od našich, to dítě, které na začátku filmu holubům drobí pečivo, jsem totiž za tehdy nadupaný dvě stovky na hodinu bylo já. Vanda Petrementová stála ve dveřích, na sobě norkový kožich, nic víc. V teorii a ve filmech se to zdá sexy, jenže realita norkového kožichu je neúprosná, a tak přestože pod ním měla jen holou kůži zdobenou náhrdelníkem z falešných perel, obličej jí po stoupání do čtvrtého patra brázdila koryta řek potu, které s sebou nemilosrdně braly všechna ta exkluzivní líčidla. Bachratý smutný klaun k popukání, obličej mu teče dolů z ksichtu! Představoval jsem si, že před ní prudce zavřu dveře od bytu (šance na spásu) a ozve se hudební akcent ze starých grotesek, nejspíš trombón. V jejím dechu byly cítit cigarety a ovocné žvýkačky, udělalo se mi trochu zle a vzpomněl jsem si, že jednou jsem blinkal poté, co jsem snědl borůvkový táč rukama zasmrádlýma od párků (máma věděla, jak miluji svlékání párků z kůže, a tak mě touto bohulibou činností přednostně pověřovala, někdy nakoupila párky jen tak, bez úmyslu je skutečně vařit, nakoupila jich kila, sedla si na židli před kuchyňskou linku a pozorovala mě, jak je hodiny láskyplně svlékám), od té doby jsem vůči kombinaci ambivalentních vůní citlivý. 7

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➆ Žaludek hlásí pohotovost i ve chvílích, kdy do mého květinářství vejde s náručí narcisů řidič dodávky, kysele zpocený po sedmnáctihodinové cestě z Holandska.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

„To je zvláštní,“ zabublala zpod hladiny potu udýchaná Vandice, mžouravě se ke mně blížila v mihotavém světle parfémovaných svíček z mého květinářství, důmyslně rozmístěných po bytě. Oči jí tancovaly v rytmu stínů honících se po mé tváři: „Jako bych v tobě na chvilku zahlídla… Vážně. Málem jsem se otočila a utekla, myslela jsem, že mi normálně přišla otevřít ženská. A teď zase vidím, že jsi chlap. Kluk jako buk, frajere. A vůbec, i ta písnička je nějaká divná. Jako kdyby ta Hegerová nějak… zjihla nebo co.“

„Zjihni radši ty, Vando, a toho norka nech relaxovat přede dveřma.“

„Nejseš nějakej drzej, ušáku? Co když pod ním nic nemám?“

„Tím líp. A úplně nejlíp, jestli jsi i depilovaná. Mám v bytě kunu, je to divoká kuna lesní evropská a při pohledu na gigantické chlupaté zvíře by mohla chytit rapla, to nesmíme dopustit.“

„Mám se bát?“

„Trochu se boj, zdravá míra pokory nikdy neuškodí, Vando. Kuna lesní si podle starých mysliveckých grimoárů troufne i na srnčí zvěř, vědělas to, Vando?“

„Nevěděla, ušáku.“

„Ale často si vystačí s veverkou. Ta moje kuna je zvláštní. Zrzavá. Veverka si ji často splete s potenciálním objektem páření a v roztouženém deliriu na ni skočí a nechá se zadávit. Seznámím vás. Jmenuje se Abigail, balinéská princezna na hrášku.“

„Fascinující, ušáku. Tvoje kuna a můj norek by mohly bejt týmem snů… Takoví novodobí hoši z Nagana.“

„Myslel jsem, že ji zachráním, spadla do světlíku. Ale pravda opět překonala veškeré mé naivní chápání reality. Ta kuna je pěkná svině. Ten světlík byl pro ni jak zem mlékem a strdím oplývající. V určitou denní dobu dopadají sluneční paprsky na náš panelák v takovém úhlu, že rozsvěcují okenní tabule oslňujícím plamenem. Ptáci z toho ztrácejí hlavu, často do okna narazí a pak v celých hejnech padají omráčení do světlíku. Přísloveční pečení holubi lítající do huby. Proto se tam zabydlela Abigail. Omluv mě, musím se smát svému bonmotu…, víš, jak jsem řekl, že ti ptáci ztrácejí hlavu. Ona je v tom taková bizarní doslovnost.“

„Jak to myslíš, ušáku?“

„Ony totiž kuna lesní i kuna skalní, přestože se mezi sebou nepáří, mají jedno společné.“

„Ano?“

„Když zardousí ptáka, vždycky mu uhryžou jen hlavu.“

„Zvláštní.“

Norkový kožich padl ke kotníkům a nahá Vanda překročila práh. Odvrátil jsem zrak do bytu, do té nastražené pasti. Nedokázal jsem snést pohled na její kypré boky, k nimž se začal klikatou stopou plazit mejkap rozpuštěný potem z jejího obličeje. Jediné, co ho teď zdobilo, byl směšně hltavý výraz vzrušení, který se v průběhu dnešní noci promění v masku hrůzy. Učinila ten krok a již nebylo cesty zpátky, dveře bytu se za ní se zlověstným vrznutím zavřely. Théâtre macabre začíná. Klaun vstupuje na scénu. A vševědoucí Jitka nepřestává zpívat:

Dej, noci, dej mi spánek,

víš, jak je těžké někdy spát,

život není vánek,

spíš vichr, který umí

brát to, co máš.

„Vando, nebuďme na sebe zlí. Pojďme na to trochu pomaleji. Každej chceme svý, ale postupně.“ Letím do koupelny pro svůj župan s vyšitým erbem našeho rodu. „Hoď na sebe todle, slibuju, že to pak půjde dolů ráz na ráz.“

„Oukej, suchare.“

„Víš, musím ti říct: do duše mi vlez zatoulanej pes a mně to nevadí.“

„Brouku, ty ses tu samou nedočkavostí zlízal? Pročs nezavolal, že kalba už začíná? Nemusela jsem chodit půl hodiny kolem bloku, ale mohlo se vlítnout rovnou na věc.“

„Změňme téma. Servíruji polévku. Ráda s kapáním?“

„Já nejsem polívková. Dám si rovnou druhý.“

„Ale Vandice, dej si tu polívku. Já se tu s tím klohnil. Neubude tě, naopak tě přibude a to neni vůbec na škodu.“

„No právě, že je, držím teď tzv. výběhovou dietu a kapání jsem na dnešek teda ve výběhu napsaný neměla. My jsme doma té polívce říkali kapavka, před našima kapačka, a nemám na to moc dobrý vzpomínky…“

„Vando, nerozčiluj mě. Přišlas na návštěvu, tak si nevymrčuj a jez, co ti nalejvám.“

„Oukej, do mě s tou kapavkou. Máš maggi, harmonii chuti?“

Srkali jsme ostošest hustý, poctivý vývar z norka a já si ji po očku prohlíželo. Není vlastně špatná, tahle holka. Je s ní sranda, je z dobré rodiny, nějakej kačák by její věno taky hodilo a vůbec pohodlnej život by s ní byl. Ale je správný takhle oučelově uvažovat? Nemá to celý mít víc vnitřní šťávy?

Po polívce přišla na řadu ta citrorybina podlitá sherry, aby se začalo s postupným ožíráním trofeje. 8

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➇ V uších mi varovně zvoní poklice Emininých hrnců, co je má od tchyně — anglické vévodkyně, takže zvoní melodií Big Benu.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

„Máš to dobrý, kujóne. Poslyš, ty jsi ale partie. Vařit umíš, bejvák máš jako lusk a vůbec seš celej takovej ideální, teda až na ty deštníky…!“

„Co máš proti deštníkům? Počkej, až se ti ten tvůj zas rozmrví, to ti budou na správku dobrý moje prstíčky.“

„Ále, jako sexy to je, ta moc, máš tu moc to spravit, to je jako dost sexy, něco jako ten Clooney, on taky působí tak mocně, jako Obama, víš, jako že stačí jeden telefon, a můžem mobilizovat, ale na druhou stranu… oba víme, že máš na víc než vysedávat při sodíku v pofidérním vozítku někde ve vnitrobloku černoprdelnický čtvrti.“

„To jo, ale to si povíme až tak na pátym rande. To pak můžem stavět perspektívy, využít báječně praktické plánovače kuchyní a ukazovat si rodokmeny našich exotroků. Dnes ještě držme tu masku zamilovanosti, v oukeji?“

„Ókáčko, hned si ji nasazuju.“

Náhle Vanda svou roli zamilované husokachny hrála božsky a mně taky nedělalo žádnej problém přizpůsobit se nové formě divadla oproštěné od zcizovacích efektů.

Povalovali jsme se ve velmi uvolněných polohách na pohovce a ucucávali z jedné nádoby dvoukloubovým brčkem bombardino. Ach, jak to Vandě v našem rodinném županu slušelo! — ta krásně vykrmená stehýnka pravidelně ošetřovaná arganovým olejem 9, co vykukovala odhrnutými záhuby, ztěžka jsem polklo… Bylo jsem si jisté, že je docela dost v náladě. Ale na to, jaký zázrak mám pro ni uchystán, je třeba ještě přitvrdit. Zašátralo jsem do chladničky pro víno.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➈ Pro získávání arganového oleje se používají plody arganu, konkrétně pak jejich jádra, jež se tradičně sbírají z výkalů koz, které argan spásaly a jádra následně vylučovaly.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

„Rád bych si s tebou připil na tento výjimečný večer. Jsem tebou zcela okouzlen, Vando Petrementová.“

V tu chvíli byla ale moje nakynutá perlová komtesa příliš zaujata vlastní neohrabaností, s níž — místo aby smočila v tříslovinách své rty — pokřtila polštáře na pohovce. Hystericky je začala třít a z toho tření se stalo hlazení a náhle již nešlo o polštáře, celá ta pohovka, potažmo celý můj byt (včetně Abigail, freudovsky škrábající pod postelí v ložnici jakožto volání věcí budoucích) se stal mou vlastní existencí prodlouženou do světa neživých artefaktů. Vanda bořila svůj klaunský nos do měkkosti polštářové tkáně a semotamo se kmitlo také rudé, nalité jazyčisko. Naplno zaujata naší milostnou předehrou laskala polštář, jako kdyby šlo o mou mužnou (dopoledne dmoucí se ženskou) hruď. A v té muchlovačce, zběsilé vášni, zajiskřil občas její zděšený laní pohled, který se mě ptal: „Co se to se mnou, proboha, děje?“ Tušila to, ta norková medvědice, že jsem ji zaháčkoval a jen tak snadno silikon nepřestřihnu… Teprve, až se definitivně přestane mrskat, až se bude škvařit na pomerančích!

Zatímco se Vanda, zbrocená potem, zaměstnaná vášní a s hlavou kypící otazníky, na sofa skřípajícím vzrušením milovala s polštáři, vstal jsem, líně a ležérně s mefistofelsky pokřiveným úsměvem a s trhnutím otevřel za zvuků andělských trumpet dveře do ložnice: místa posledního dějství. Le finale grande!

Možnost manévrování byla vyloučena, dnešní akce se nesla v duchu neodvratné destrukce a ignorovala pravidla fair play. Vanda nemohla nikdy tušit následující fakta:

— Večeře, onen již opěvovaný pomászlený losos, byla připravována, dušena, škvířena i podlévána v sadě měděných hrnců od Emininy tchyně, vévodkyně z Coventry (v hrabství West Midlands) 10. Zatímco krmila své barokní tělo Moby Dicka a pochvalovala si zvláštní ozónový ňuch v ovzduší kuchyně („Jako před bouří, ušáku… Schyluje se snad k bouři?“ twittlovala, nebo spíš kejhala dvojznačně), její tělo zachvacovala a ochromovala alergická reakce na měď a připravovala mašinu Vandu o její pověstnou buldočí sílu.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀○ Ve filmu by ji skandálně hrála Judy Dench.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

— V žádném případě také nemohla vědět, že předchozí den sousedka Mlčochová-Zelníčková vyhrabala ze dna kredence sadu hliníkových vidliček. 11 Ty jsem slavnostně rozdalo kadeřnicím v salonku v přízemí našeho domu. Jimi vyzbrojené se zuřivě pustily do konzumace dortu Pohádka (ten jsem pořídil cestou z opravny deštníků za nemalý peníz v lahůdkářství a bavil se tím, že jsem zvolil moučník právě s názvem Pohádka, když je život takovej horor). Bylo mi jasné, že jindy protivná četa kadeřnic po takovém hyperglykemickém šoku roztaje jak letný snehuliak 12 a ještě ráda a ochotně mi přenechá volně k užití veškeré vlasové odstřižky a chuchvalce z podlahy, mezi nimiž celý den tančí. S pytlem cizích vlasových porostů rozličných kvalit se mi podařilo vyhnat ze světlíku a ulovit rusou kunu Abigail (balinéskou princeznu na hrášku), protože je málo známým, těžko vysvětlitelným, leč empiricky ověřeným faktem, že kuna lesní podléhá panickým migračním stavům v přítomnosti lidských vlasů. 13 A mrtvé lidské vlasy jsem nakonec použil jako vycpávky polštářů (povlaky dlouho ležely ladem — přivezla mi je Makuše ze své diplomatické návštěvy Slovinska, samozřejmě stánkový prodej, nebyly nic moc, prý nějaký národní vzor — a dnes konečně došly svého naplnění) a je známo, že hebkosti a nadýchané kráse takového poleženíčka, pomuchláníčka málokdo odolá (stejně jako chuti lidského masa, stane-li se náhodou, že je okusí). Průměrná učitelka středoškolské fyziky Vanda Petrementová nebyla žádnou výjimkou.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀➀ Postavila je mimo službu a uložila tam v den, kdy si přečetla, že hliníkové nádobí způsobuje Alzheimerovu chorobu aj.

➀➁ Miro Žbiro by nejspíš poznamenal:

„Je to fajn, když umře sněhulák.“

(Píseň Snehuliak začíná slovy:

„Otvor zrak, som letný snehuliak, nestraším, já sám

mam väčší strach.

Byť s tebou je vážna kríza, přišel čas, keď roztopím sa.

Som taký letný snehuliak.

Rád by som hrál, pri tebe stál, bol tvoj, na krátký čas, lásku a mráz, raz spoj.“)

➀➂ „Kuny sa dobre chytaju na ludske vlasy povesane vsade okolo voliery ci surove slepacie vajcia tomu urcite neodola vlozim do pasce na kuny aj 2–3 vajcia a staci pockat max 3 noci a je chytena aj stara nielen mladata potom staci nalozit do auta a odviezt 10 km a uz sa nevrati alebo druha moznost je chovat doma vo voliere kunu a druha nepride do cudzieho teritoria, mam to odskusane.“ (www.ifauna.cz)

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

… jako v té pohádce O slepičce a kohoutkovi, ale tak to je, vážení, tak to v životě je. Od jednoho melouchu k druhýmu, tady podmazat a támhle slíznout smetanu. Cesta na vrchol vede přes zadky těch, co budou jednou pod vámi.

Ochromená, oslabená, vyplašená lovná zvěř Vanda byla v osidlech. Zvedlo jsem ji něžně do náruče, moje náhlá síla byla způsobena adrenalinem a testosteronem zběsile vyplavovaným hypofýzou do oběhu, přátelé, jindy bych ji nezvedlo ani párem volů.

„Ty gaunere!“ stačila Vandice pouze přidušeně vyrazit, zatímco mi na kusy cupovala nabírané fiží mé slavnostní košilky. Měla ambici 14 rozbít mou slastnou masku blazeovaného (tedy přesyceného požitky) knížete temnot, který z ní stahuje rodinný župan jak z banánu slupku.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀➃ Ambice přesně vypovídají o tom, jakou představu máme sami o sobě. Pokud tato představa není na hony vzdálená skutečnosti, pak jde o ambice přiměřené, které mohou být skvělou hybnou silou osobního růstu. Nezřídka však sami sebe vnímáme pokřiveně, jako bychom namísto životem procházeli třeba zrcadlovým bludištěm.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Tak co chci a co nechci?

Vím to vůbec? Vím.

Nechci mraky, nechci pláč,

nechci zvonit u dveří,

nechci bezútěšný fáč,

rozumíš?

Potom už je skoro jedno,

co mi dáš,

živote můj?!

Konec Vandy Petrementové.

Čin vyhřezlého hněvu a křivdy na jiné osobě, dobrovolné nalomení karmy, uvalení kletby na svou hlavu. Když se machiavelistická zrůda Petrementová zmítala v hrůzostrašném rauši na mém loži, nad sebou škleb až příliš suverénního Doriana Graye z paneláku, její vytřeštěné oči, z nichž stříkala voda, volaly: A motiv? Obyčejná učitelka fyziky, sebevědomá právě tolik, aby z nadbytečných kilogramů udělala svou přednost, aby s ženskou převahou jak jaguár číhala na muže a přiváděla je do rozpaků svou otevřeností. Nebohá, smutná Češka, co již deset let stále začíná chodit běhat a stále je těsně před fází nákupu funkční teplákové soupravy a lunárních bot na běhání. Rádoby feministka, co když může, hovoří o své bibli Vagína monology, a přitom se těší na vyvařování a vykrmování hladových krků pípajících před domácím krbem. Vanda! Anděl v domě! Proč?

Tak já ti teda řeknu proč. Protože vono by to šlo, Vando. S tebou jo. Ty bys mohla být vysvobození, protože po mně, po kuřeti se vzácnou genetickou poruchou, toužíš jako po muži. Ty bys mohla být ta odpověď, na kterou stranu se v tom dvojakém životě přiklonit, jako muž bych s tebou snad dokonce mohlo být šťastné! Ale co moje druhá polovička? Vanda je siréna lákající k břehům maskulina. A proto musí být její zpěv umlčen.

Zpod postele sledovala lesní kuna Abigail tiše zápas stínů na stěně ložnice. Její oči jak černé korálky se vyděšeně koulely, stejně jako slzy hořké prohrou stékaly po kobližných tvářích Vandy Petrementové, ne snad pohlavně, ale psychicky a lidsky penetrované myslivecké trofeje. Nikdo nedokáže již přesně rekapitulovat, tím méně kuna lesní, zrzeček roztomilý, hovádko boží, co se stalo tu noc na posteli v bytě od Mlčochů.

Druhý den bilance čítala: — jednu traumatem zabitou kunu pod postelí (nikdy již nebyla nalezena, svět na ni zapomněl a ona na svět), plamínek jejího zvířecího života sfoukla přemíra vzrušení a zbytnělost mezilidských dějů nad její hlavičkou, velikostí podobnou kočce domácí, — jednu ženu nenávratně smetenou jak Antigona a vnitřně rozloženou krátkým uzřením pravdy o sobě samé a kvalitě svého vnitřního života, Vandu Petrementovou, kdysi učitelku, zasloužilou to matrónu s přehledem surfující po tsunami vlně sraček, jak označovala lidský úděl na tomto světě, — a v neposlední řadě mě: nezměněné kuřátko, již ne ztracené 15, triumfující v boji za udržení vlastní maniodepresivní integrity.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀➄ „Vždyť jsi doma za chalupou! Slyšíš, v stáji koně dupou. A tvá máma za vraty, zob, zob, zobá bílé zrní s ostatními kuřaty!“

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Do okna se dralo teplé slunce. Bylo to svítání posledního dne starého světa. Život není horor, je to moučník nazývaný Pohádka, jen to není vždycky zřejmé, ale ono zlo nakonec bude opravdu potrestáno a ani můj triumf nad jinou lidskou osobou nezůstane bez následků. Jen to zatím není zřejmé. Zatím nic nenasvědčuje tomu, že se můj pečlivě načasovaný život začne v příštích hodinách apokalypticky drolit.

Na obličej a ruce jemně nanáším krém, abych mohlo nanést mejkap, odstraním z bytu skořápku Vandy Petrementové a s kouřícím hrnkem kakaa ve svých ženských rukách sleduji z okna její plouživý zombie-slalom probouzejícím se sídlištěm. Minou ji protivné kadeřnice spěchající otevřít svůj krám, mine ji Mlčoch vracející se z noční směny pro hodinu spánku, než bude muset jít na denní směnu. Mine ji několik pejskařů a rodičů vlekoucích uřvané děti (které Vanda nikdy mít nebude) do školky a do jeslí.

Nikdo si ji neprohlédne: tuhle ucasnovanou rozmazanou oběť. Jako by již tušili, že je na cestě ven ze sféry běžného lidského života, jako by již patřila jinam a její tělo, sestávající z nanotenkých pavučinek nepatrného kuního trusu, je již kvazineviditelné. Nikdo ji nezaregistruje. Ani řidič trolejbusu, jehož kola a nárazník její plouživou pouť definitivně zastaví. Lidé se sbíhají. Řidič vystoupí a drží se za hlavu. Lidé v trolejbuse zůstanou šokovaně sedět a dívají se jeden po druhém.

Konec Vandy Petrementové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Počong.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.