Dušan Dušek — Věta holá o lásce —

Věta holá o lásce je nejfilmovějším prozaickým dílem Dušana Duška. A to nejen profesním prostředím, ve kterém se odehrávají všechny tři novely do knihy zařazené. Sám autor je známým slovenským scenáristou a scenáristiku také vyučuje na bratislavské Filmové a televizní fakultě Vysoké školy múzických umění. Postavy Duškových próz jsou plné lásky a citu a láskyplný je i přístup samotného autora k nim. Dušek má prostě své postavy rád se všemi jejich chybami a nedostatky. Právě proto jsou tak živé a můžeme s nimi prostřednictvím jejich příběhů mluvit jako se svými dobrými známými.

Větrné mlýny

Dušan Dušek

Věta holá o lásce

česi, čítajte

svazek 10

Dušan Dušek

Věta holá o lásce

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tato kniha vyšla

s finanční podporou Komisie SLOLIA,

Literárne informačné centrum, Bratislava.

Dušan Dušek

Věta holá o lásce

Ze slovenského originálu Holá veta o láske

přeložil Miroslav Zelinský

V roce 2016 jako desátý svazek edice

současné slovenské prózy česi, čítajte

a svoji 368. tištěnou a 16. elektronickou

publikaci vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Jazyková redakce Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-176-0 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-187-6 (eBook)

Dešťová voda

Ďábel

Duhovky

Poznámka

Někdy se mi líbí, když se do knížky dávají nejrůznější hlouposti. Jen ať si jich chlápek, co ji píše, navymýšlí, kolik chce. Ať třeba pospojuje pár pěkných slůvek nebo ať si něco zazpívá. To je pěkné. Ale mělo by to být nějak zvlášť, abych to nemusel číst. Nelíbí se mi, když někdo hlouposti míchá do příběhu. Pokud má tedy chlápek, co to píše, chuť na hlouposti, ať to jasně napíše. Když se mi zachce, můžu je přeskočit nebo se k nim vrátit, až už budu vědět, jak skončil příběh.

John Steinbeck

Tvůj film se musí podobat tomu, co vidíš, když zavřeš oči.

Robert Bresson

Papoušek si čistí zobák, i když ho nemá špinavý.

Blaise Pascal

Dešťová voda

Přilétly větrné dny. Timo sypal sýkorkám. Ráno jim vždycky roztloukal ořechy. Za soumraku se spodní vrstva mraků leskla, jako by na celém obzoru zářil prsten ze žlutého světla, nad ním se klenula čepice přicházející noci. S přibývajícím dnem mizely i ořechy; po vyzobaných jádrech zůstávaly na balkoně jen skořápky, špičaté až ostré, přehrabané v květináči begonií, které nedokázaly přežít zimu.

Do jedné hrsti se mu vešlo sedm ořechů, druhou přidal další dva, dohromady devět, pokaždé stejná hromádka, ale vždycky jiný počet strávníků. Brzy se k sýkorkám přidávali vrabci, houfeček křiku, nejprve přistál jeden, možná průzkumník, potom přifrčeli ostatní, hnědí a čilí, živě strakatí — a hltavě hladoví. Sýkorky po sobě sekaly ostrými špicemi zobáků. Nohy měly tenké jako sirky. Vrabci taky.

Z chodby do předsíně bytu vklouzla Alice.

Smála se: „Vyfoukalo mi to z hlavy všechny starosti, takový vítr, sotva jsem přišla.“ A dodala: „Chtěl mi rozepnout kabát.“

Před polednem pás žhavé oblohy vystřídalo vyfoukané nebe, na kterém za nohu visel stříbrný talíř, plný měsíc, bílé oko dne. Vítr se utišil. Ale po chvíli se slunce znovu schovalo za mraky; začínalo sněžit.

A už zase přišla Alice — i se zprávou: „Víš, jaká je venku zima? Podívej se na teploměr, jestli není nula.“

A znovu se smála, jako pokaždé, alespoň očima.

Timo se dotkl jejích vlasů: „No, máš je studené.“

„Že. Nula.“

Teploměr ukazoval 4,7 °C.

„Kolik je?“ zeptala se.

„Necelých pět stupňů.“

„Ale pořádně studených.“

Překvapivě nejdéle se zelené listí drželo na bezových keřích. Už druhý den sněžilo. V šedivém vzduchu krákali krkavci, poletovali kolem domu, až se Timovi zdálo, že jejich hlasy jsou jakousi vybledlou barvou jejich černého peří: na rozhraní dne a noci splývali s oblohou. Drobní ptáčci se míhali na všechny strany, trousili se v zarostlých plotech, stehy letu a krátkými trylky vyšívali povětří. Potřebovali teplo z potravy. Timo se pokoušel — být jim co nejblíž jako první pomoc, po ruce.

Pletl si dny, někdy i týdny, trápil se nad osudem roztroušené slámy z rohože. Vítr ji uložil do obou koutů balkonu, ale i když byla ošumělá a vetchá, celkově chatrná a špinavě ubohá a odpadávaly z ní drobné úlomky, přestože už dávno mlela z posledního, připadala mu stále vlídná, mile blízká, všechna její kolínka bez lesku, tam i tam, tedy v každé jeho vzpomínce — a zároveň před očima. Prudce stoupající letadla, krytá ořechem v blízké zahradě, proměňující se s výškou ve vážky, odlétala s jeho polibky, které je měly ochránit od všeho zlého — na celém nebi. Polibek je zkratka modlitby. Vážka zase letadla. Výška patří vzduchu. Už jen sám pro sebe dodával: polibek vrácený vánkem, ba často i bezvětřím, by mohl být úředním zápisem i s razítkem. Všechny tyto řeči nazýval stejně: zručná ranní práce.

Při posílání polibků si zaslinil konce prstů; i bradu.

Utřel si je do rukávu košile.

Alice se rozněžnila: „Ty jsi moje všecko.“ Vzápětí dodala: „I všelico.“

Jakmile vyšla z koupelny, řekla mu: „Když se okoupu, jako bych si svlékla druhé prádlo.“

I Timo se rozněžnil.

Skončili v posteli, začali a skončili — a když spolu skončili, Alice mu zasněně šeptala: „Vidím hejno sov s hořícíma očima.“

„Kde?“

„Letí.“

* * *

Nejčastěji skočil o den dopředu, obvykle tehdy, když napsal datum jen z hlavy, bez kontroly kalendáře na svém psacím stole. Další měl v zásuvkách, sbíral je — a často v nich hledal jména do povídek či filmových scénářů: český, polský, německý, švédský, dokonce i židovský, ale v tom žádná jména nebyla. Hebrejský kalendář byl skoro o více než čtyři tisíce let napřed před křesťanským, takže Timo se opravdu netrápil, když místo nějaké té čtyřky napsal pětku nebo když se mu místo sedmičky dostala na konec pera kulatá osmička. Tím pokaždé začínal: datem.

Měl tak jistotu, že napsal alespoň něco, že i v pozdějších dnech, často bez jediné věty, když se nedokázal pohnout z místa, najde sám pro sebe důkaz, že se o to alespoň pokoušel. A ještě jak snaživě, poctivě a krasopisně, dokonce i chrabře, ale zároveň chabě, marně, uboze — a ještě i s velkou lítostí, protože nikdo ho nedokázal politovat tak upřímně a s tak hlubokým soucitem, jak to dokázal sám, když potichu plakal nad rozlitým mlékem, anebo spíš čajem, tedy nad sebou.

Už dávno mlel z posledního.

O celý týden se spletl jen jednou — a obvinil tehdy kalendář, že mu to udělal naschvál, čímž vymyslel výmluvu pro své prsty. V pondělí přetočil dva slepené listy najednou a trvalo celých dvacet čtyři hodin, než na to přišel, ale nakonec na tom vydělal, protože za cenu jediného dne, který mu utekl s jiným jménem, měl náhle šest dalších navíc. Data už potom neopravil, mohl se tvářit, že se ze zítřka vrátil do dneška anebo i z týdne do týdne, což byl asi jediný způsob, jak se dalo pohybovat časem; anebo v čase. Tunelem mezi dvěma dny je pokaždé noc — a tma v ní, přejdou jeden do druhého, což se omylem už stalo, takže druhého dne vstupoval do téhož dne jako včera.

Timo si mohl dále lhát.

A litovat se.

A pokaždé rád — a pokaždé květnatě.

* * *

Anebo hned vzpomínat, jako při obhlídkách, když hledali exteriéry do prvního filmu podle jeho scénáře, zajeli na Záhoří do hospody v Borském Svatém Mikuláši, tedy na Búrech, aby se tam ohřáli. S režisérem Edou Makytou si oba objednali čaj. Kromě nich tam nikdo neseděl, zrovna před chvílí otevřeli, stěny dýchaly zažraným cigaretovým kouřem a dlažba se leskla šmouhami po mokrém hadru. Hospodská se na ně zahleděla, jestli to myslí vážně, protože čaj si tam předtím ještě asi nikdo neobjednal, potom beze slůvka odešla, aby se vrátila s podnosem, na kterém se kouřilo z ušatých hrnečků — a po záhorácku prohodila: „Tady to máte, čajíčci.“

* * *

Timo jen málokdy používal celou délku svého jména Timotej.

Na otázku „Jak se jmenuješ?“ odmalička odpovídal: „Timo.“

„A celým jménem?“

„Timotej.“

„Timo Té? A to které?“

Zastyděl se: „Timotej Trnka.“

„Aha, tak Trnka.“

„Timo Trnka.“

„Aha.“

Ke snídani dojedl včerejší žemlovku. Na oběd včerejší řízky. Na večeři dnešní den. Vlastní jméno a příjmení mu někdy zacinkalo jako hlasy sýkorek, celá abeceda jejich ptačího jazyka, svými zvuky tak podobná ťukání a skákání míčku u ping-pongu, který později tak nešťastně přejmenovali: náhle se mu říkalo stolní tenis.

„Netrčíš ven z postele?“ zeptala se Alice.

„Už jsem trčel.“

„Jo? A kam?“

„Do tebe.“

Zachytil její chichotání nosem; foukla mu do podpaží.

„Vymyslel jsem nové jméno pro kalendář.“

„Jaké?“

„Stopař času.“

„To už jsem někde slyšela.“

„Tak mám lepší.“

„A to?“

„Účetní.“

* * *

Na závěsu v okně se míhaly stíny sýkorek. Vzduchem klouzaly vločky sněhu; podobaly se pápěří a nesly se k zemi, napůl vlídně, napůl velebně, Timovi se zdálo, že sleduje němý film — a zároveň zachycuje jeho živé ticho. První kroky zimy měly mokré podrážky, bílá barva šlápla do šedé, která se postupně ztrácela, až nakonec zmizela.

Ostříhal si nehty na rukou a vložil jejich úzké měsíčky do poštovní obálky, zalepil ji a připsal na ni datum, čímž se změnila v relikvii, pozůstatek po živém: pěkná hloupost.

Déšť a vítr oholily stromy. Z jejich korun se stala propletená klubka větví, která nabízela bludiště pro oči, ale zároveň volné průhledy, průlet přes děravé ploty zahrad, nad střechami domů, prosmýknutí okolo komínů, olíznutí chladu. Jen máloco má takovou rychlost jako zpětný pohled — a může jít o jakoukoli dálku nebo čas.

Ráno se vždycky vážil. Velmi si vážil sám sebe — a nikoho méně. Za prahem ložnice na něj čekala osobní váha s okénkem pro pohyblivý ukazatel jeho hmotnosti. Nejraději se vážil hned po probuzení, ještě s ranním planým stáním, protože věřil a přesvědčoval sám sebe, že se ztopořeným údem má pokaždé alespoň o několik gramů více než jindy přes den, i když věděl, že je to jen přesun krve — a žádné svaly navíc.

Zase stejná hloupost; až ubohost.

Přílety, odlety, ptačí sněmy — v poletujícím sněhu se smál vzduch.

Dojímal ho pohled na spící Alici.

Hlava na polštáři, možná jen otlaček, únava a odpočinek v lahodném souznění spánku a viditelného dechu.

Přiložil jí ruku na čelo.

Potila se.

Procitla.

Měla tak teplé ruce, že když chvíli držela housku, byla najednou jako čerstvá, právě upečená.

* * *

Metoda psaní scénářů: fotografie ve větách.

Provedení: doteky.

A odpověď: vyplašené oči.

Na úplném začátku psával pokaždé ráno od pěti do devíti na dřevěné desce mezi knihami na podlaze, byt byl ještě prázdný, jedl při tom keksy Marína, na parkety mu padaly drobky, říkal si, že je zamete, ale než to stihl, snědli je mravenci.

* * *

Včera se špatně oblékla. Vyšla do změny počasí jako do cizí země. Asi něco chytla, skočil na ni virus, možná ho dokonce viděla, stačilo jediné kýchnutí v trolejbuse — a už se ty mrňavé potvory šířily do celého okolí. Seděla u zaroseného okna. Vedle ní se uhnízdil tlustý chlap, který po ní zahlížel, aby se posunula a uvolnila mu víc místa.

Alice mu řekla: „Přitulte se.“

To ho úplně vyvedlo z míry.

A vystoupil.

Před chřipkou ji nezachránil ani horký čaj s rumem, dokonce ani to, že se Timovi hlásila větičkou: „Přišla zima a já.“

Když sněžilo, vyprávěla mu další historku z trolejbusu: poslouchala malé děvčátko, které se své mámy neustále na něco vyptávalo — proč to a proč ono — a máma jí trpělivě odpovídala — protože — a děvčátko potom na okamžik ztichlo, aby se vzápětí na celý trolejbus zeptalo: „A mami, proč se tě táta, když jste včera zhasli, proč se tě ptal, že proč sis ještě nesvlékla kalhotky?“

Na to jí maminka neodpověděla: chudák maminka. Ale přitom: ať žije děvčátko!

A Alice taky, že si na to vzpomněla, že na to nezapomněla, že to řekla Timovi. A nejen to. Přidala i něco opravdu intimního. Tentokrát o svých kalhotkách — naškrobených jeho semenem. Drobný, vroucný detail, potěšující přiznání, které dokáže nadchnout.

Vždyť ho taky opravdu nadchlo.

Vydal se do lékárny.

* * *

Stál za chlápkem v modré kšiltovce, který chtěl nějaký sprej — pro psa do ucha, magistra za pultem mu radila, aby raději zašel ke zvěrolékaři, před pár dny někdo hodil přes plot petardu, rána jak z děla, pes od té doby špatně slyší, ztrácí orientaci, i když je cvičený a dobře hlídá, lidé jsou svině, říkal chlápek, jít ke zvěrolékaři je drahé, strčí psovi do zadku teploměr a řekne si o čtrnáct euro, což je při jeho třistaeurovém důchodu moc, pes je vyřazen, vlastně s ním nemůže jít ani na procházku, ale i Timo mu radil, aby šel za tím zvěrolékařem, ať se psovi podívá do zvukovodu — mudroval — jestli tam nemá něco poraněného, chlápek v kšiltovce jen vrtěl hlavou, takový dobrý pes, kdyby ho neměl, už by ho desetkrát vykradli, a to mu cigáni pořezali nohy, zavolali ho k brance — a když prostrčil tlapy, vrazili mu do nich nůž, tenkrát byl taky u zvěrolékaře, co je to za lidi, hlásí se ke katolíkům, a dělají takové věci, co jsme to za národ, jeho otec říkal, že jediný rozdíl mezi Slovákem a sviní je v tom, že když jdou ke žlabu, aby žrali, svině ví, kdy má dost, a Slovák to neví, loučil se a zdravil, potom venku nasedl na moped — v mírném mrazu — a odjížděl, přáli si vše dobré.

I špatné — kývl mu chlap v kšiltovce. A už to bylo; i to špatné — horečky a zimnice.

* * *

Stačilo tak málo; stačilo jen říct, Timovi to bylo jasné jako facka, ze všeho vinil chlápka z lékárny. V duchu mu nadával — a čím lépe věděl, že chlápek za nic nemůže, tím víc mu nadával. Seděl u stolu, tupý a dutý, pod víčky tma, bojoval s brzkým spánkem, zacpával si uši před Aliciným kašlem, chystal se, že zešílí: jako pokaždé, když dohromady o nic nešlo, přeháněl a zveličoval, ale především, zase se jednou litoval. Mohla to být obyčejná chřipka — a byl z toho zápal plic; brala silná antibiotika.

A přitom ho ještě chlácholila, což mělo být přesně naopak, protože tím jejím utěšitelem — a nejen opatrovatelem — měl být sám.

Říkala mu: „Netrap se, to přejde.“

Timo-opatrovatel mlčel.

Potom se zamyslela: „Chudáci nemocní lidé.“

Timo-utěšitel trucoval.

Vrátila se k nim dvěma: „Když pánbůh dá, já se budu starat už jen o tebe — a o sebe.“

Dokonce i tady se dala na druhé místo. Timo-mučedník se tvářil, že úplně ohluchl, i když dobře věděl, že jen zhloupl.

„A ještě o Noru.“

Na nikoho nezapomněla.

Nakonec se dětsky usmála: „Je mi tě tak líto.“

Ráno ji autem zavezl na odběr krve, na což řekla, že ji hýčká; doposud nedokázala spolknout větší tabletku, musela si ji zlomit.

Přišla za ním a ukazovala mu lék na dlani: „Podívej, jaká obluda.“

Naštvaný bručoun — kdo jiný než Timo — nakonec kapituloval. Ožila v něm klubka tepla. Ohřál jí mléko, osladil ho medem a zanesl do postele.

„Zásilková služba,“ řekl. „Firma: Boží kravička.“

Alice spala.

A tak vypil mléko sám.

* * *

Vzpomněl si na starou košili.

Hodila by se mu do nového saka.

Náhle mu před očima proběhly její proužky: modré, zelené a fialové.

A mezi nimi ještě bílé.

Hledali ji s Alicí po celém bytě, ve všech skříních, na policích v šatníku, ale nikde ji nenašli.

Nakonec zašli i do sklepa, kde doslova prohrabali obsah papírových krabic, plných starého šatstva, zapomenutých kalhot, vytahaných pyžam či pestrých klubek vlny.

Timo měl naléhavý pocit, že od něj navždy odešla, možná ji někomu dal, možná ji rozstříhali na hadry.

A bývala u něj tak blizoučko: přímo na těle.

Dotýkala se ho.

Vzápětí jej prostoupila jakási zvláštní jistota: košile se vydala do světa místo něj.

Pokud by ji našel, musel by být někde jinde než doma, což se mu zdálo víc než pravděpodobné.

Hledali se.

Ve sklepě zhaslo světlo.

Obklopila je taková tma, až se lekl, že oslepl.

Zamával si rukou před očima.

Ale nic se nepohnulo.

* * *

Už se zdálo, že se přední dveře trolejbusu zavřou, čemuž nasvědčovalo i zasyčení tlakového uzávěru, ale vtom se znovu rozletěly, aby tentokrát zasyčel hlas stařeny: „Pomozte.“

Timo se ani nepohnul.

Okamžitě věděl, že nastupuje ježibaba, která na lidi hledí hadíma očima.

Pomohla jí mladá žena, vytáhla do trolejbusu její obrovskou tašku na kolečkách — a tak se ježibaba usadila vedle ní.

Ale očima našla Tima, sedícího vedle Alice — a hned mu pohledem oznámila, že je pěkná svině, když jí nepomohl, byť mohl.

Otřásl se.

Na každé zastávce doufal, že stařena vystoupí, ale zároveň mu bylo stále jasnější, že bude vystupovat až s nimi, aby jí tentokrát musel pomoct sám, což se mu ani trochu nechtělo.

Připravil se, náhle vstal, po něm i Alice, takže měl krytá záda.

Dveře se otevřely.

Mezi lopatky ho bodl skřek: „Nemohl by mi ten pán pomoct?“

Alice popadla její tašku, postavila ji na chodník — a odpověděla: „Nemohl.“

Timo se ani neohlédl.

Syčení odnesl vítr.

Za nejbližším rohem Alici poděkoval.

A potom se opatrně vrátil a vykoukl na zastávku: ježibaba čekala na další trolejbus linky, ze které právě vystoupila — a na další oběť.

Vtom ho zahlédla.

* * *

Timo spal.

Zdálo se mu, že řídí nějaké neznámé auto, vedle něj seděla Alice, jasně viděli, jak se pás cesty, bílé betonky, zasouvá pod kapotu, ale okolní stromy stály, musel to být optický klam; bez zabrzdění vystoupili; vtom se auto samo od sebe hnulo a ztratilo se za zatáčkou cesty.

Ve snu zaslechl zvonění telefonu.

Timo procitl.

A znovu usnul.

Asi se mu to jen zdálo.

Když telefon zazvonil podruhé, prostoupila ho naléhavá obava, že se něco zlého stalo, že někdo potřebuje jeho pomoc: možná Alice.

Včera se vydala na služební cestu do Žiliny, kde chtěla do svého pravidelného rozhlasového pořadu nahrát pár rozhovorů s tamními malíři a grafiky — a ještě se nevrátila.

Timo jen v rozepnutém pyžamu — s chladem pronikajícím do bosých chodidel — kontroloval displej pevné linky, jestli tam není nový telefonní záznam, potom vzal do ruky přístroj a vyťukal Alicino číslo.

Ručičky na kuchyňských hodinách ukazovaly čtvrt na pět.

Nedovolal se.

Vyťukal číslo ještě jednou — a už slyšel Alicin hlas.

Vracela se nočním vlakem.

Později telefon zazvonil ještě jednou.

Timo znovu vyletěl, zvedl sluchátko, ale slyšel jen pípání jakési hluché morseovky.

Už si nelehl.

A uklidnila ho i Alice, která mu po chvíli z mobilu volala, že už vystoupila na hlavním nádraží — a vydává se na cestu domů.

Do oken se hlásilo první denní světlo.

Timo si ohříval mléko do ovesných vloček, přidal pokrájený banán, zároveň mu v konvici začala vřít voda na čaj; zalil vločky zpěněným mlékem — a vtom si všiml, že mléko muselo být nakyslé, protože se zdrclo, nezbylo nic jiného než vylít obsah misky do záchodu.

Když se vrátil do kuchyně, zahlédl Alici, jak se blíží k jejich domu, zamával jí, potom ještě jednou, až si ho všimla.

Na jejích rtech zahlédl stopu jakési úzkosti: kulhala na jednu nohu.

Vtom znovu zvonil telefon.

* * *

A totéž dvakrát.

Nejprve nedaleko policejní služebny potkal redaktorku bulvárního plátku, topící se v potu provlhlé halenky, vedle rozpačitě postával fotograf, měli spolu něco zjistit o černochovi, který prý jako poslední viděl dívku, jež se na druhý den už nevrátila domů.

Na lavičce v parku, nahlížeje neznámé čtenářce přes rameno, zachytil křiklavý titulek: POMOZTE JI NAJÍT!

Vlastně — třikrát.

Večer v televizi hlásili, že nedaleko hranic s Maďarskem našli mrtvolu mladé dívky, měla prý stejné náušnice jako hledaná.

A v telefonátu od Alice se dozvěděl, že po městě, nalepené na sloupech pouličního osvětlení, volají na chodce výzvy s prosbami o pomoc.

Sbíhá se to do jednoho bodu a rozbíhá do všech stran.

Timo se divil, že se mu až nyní, dávno po setmění, vynořila naléhavá prosba redaktorky, prý by se s ním nutně potřebovala setkat, přičemž větší naléhavost tkvěla v jejích očích než ve slovech.

Kde ho najde?

Postava se topila ve skvrnách tmavého potu na blůzce, břehy zad se od něj vzdalovaly do tmy — a chůze se ještě zrychlila.

* * *

Najednou mu tělem projela touha — dotýkat se mladého ženského těla.

Na ulici: touha z pohledu.

Soulož vyloučil.

Šlo by jen o laskání, zpěv na bříškách jeho starých prstů, které by se dotýkaly hebké pokožky.

Vzpomněl si na Kláru.

Dlouho ji neviděl.

Ale nedávno s ní telefonoval.

Žije s přítelem, ale ten je pořád pryč, i proto si kupuje psa, to nejpřátelštější plemeno, hnědého labradora, půjde si pro štěňátko: bude se jmenovat Rup.

Vzápětí šel proti Timovi po chodníku právě takový pes, srst z lesknoucí se čokolády, vedla ho asi patnáctiletá dívenka.

A hned další, co mu padlo do očí, byla poznávací značka auta s číslem, které jen přeletěl, aby se o to déle mohl dívat na její poslední písmena AZ.

Takže šidil sám sebe, bylo by tam všechno od začátku do konce, i celá abeceda zoufalství po poslední hlásce.

Čekal na trolejbus.

Jen kousek od zastávky, na holém prostranství, které tu strašilo po jedné z rozsáhlých městských demolic, přistávala celé hejna holubů: hemžili se po zemi jako rozsypaný mák.

Timo viděl další a další, padali k ostatním, řítili se vzduchem, až nízko nad zemí zatřepetali křídly a usedli do prachu.

Mohlo jich tam být několik tisíc.

A přilétali další.

Něco je tam táhlo: něco jako ptačí magnet.

Z otevřeného okna trolejbusu vykukoval vysoký mladík, což se často nevidí, jeho hlava se vznášela nad kapotami kolemjedoucích aut.

Timo mu záviděl: nikdy se takhle nevezl.

Do večera přemýšlel, jestli má Kláře zatelefonovat, čekal na noc, jako by právě ve tmě mělo být světlo.

* * *

Brzy ráno, ještě za tmy, táhl za sebou trolejbus náhrdelník světel ostatních aut na silnici. Timo seděl zády ke směru jízdy. V tichém dřímání se pokoušel vypnout všechny zvuky a naladit své uši na vláčné cinkání perel, šepot světa za sklem — a to všechno v pohybu, který ho unášel k cíli, neboť ten musí být pokaždé. A ne jeden, radši dva, přesněji tři. Alice mu dala dva domácí úkoly, i když domácí jen proto, že je dostal doma, splnit je ale musel — opět se usmívala — mimo byt.

„Co ti mám napsat?“ zeptal se.

„Jen odnést.“

„Takže — nejdříve napsat a pak odnést.“

„Ne napsat, ale napéct,“ řekla Alice. „A na to tvou pomoc nepotřebuju. Už jsem napekla.“

„Kdy?“

„V noci.“

Pousmání znamenalo, že už je jí lépe, i když ještě pořád kašlala, ale nejlepší bylo, že ten úsměv měl i aroma — a to přímo v Timově nose: ucítil vůni zázvorek.

Hned dvě snědl.

Celou dobu, co se Alice léčila, chodil místo ní do bytu tety Manciky a pomáhal s péčí o Noru: přenést, obléct, někdy i nakrmit, hledat správné slovo, jít na procházku. Teta Mancika byla sestrou Aliciny mámy, která už několik let nežila — a Nora byla její jediná sestřenice. Proto: pro Noriku všechno. Všechno — co se ještě dalo stihnout. Případně i napravit. Použít místo léků modlitby, pokusit se, poprosit. Anebo alespoň trochu zpomalit chorobu se zkratkou SM, celým jménem sclerosis multiplex, která Noru krátce po její padesátce chamtivě a zlomyslně vyřadila z práce dětské lékařky a později ji připoutala na vozík. Sama nejlépe věděla, co ji čeká, ale ještě pořád doufala.

Podle hesla: musíme doufat — a ne zoufat.

Dnešním heslem byly zázvorky, které z Timova batohu na zádech provoněly celý trolejbus — a každý nos, co prošel kolem, přiměly ke krátkému, ale hlasitému nasání vzduchu.

Ze zastávky na Kollárově náměstí šel do rozhlasu a odevzdal Alicině sřihačce nahrávky rozhovorů se žilinskými výtvarníky.

Po levé ruce se kolem něj přesunulo další náměstí, bývalý Gottwalďák, tedy Firšnál, dnes náměstí Svobody.

Jako pokaždé: na vrátnici rozhlasu, ve vykotlané budově obrácené pyramidy, sedělo pár pistolníků.

Mohli by hrát ve slovenské kovbojce.

Třetím cílem bylo setkání s Edou Makytou.

Tento domácí úkol si dal sám.

* * *

Mancika ho přivítala polibky: hlavně v zimě se pokaždé ráda popíchala o jeho zježené vousy — a vidina zázvorek namáčených do svařeného vína jí na okamžik rozzářila celou tvář. Noře lezl na nervy.

„Přestaň,“ řekla vztekle, když jí pomáhal s přesunem na invalidní vozík. Už předtím ji Mancika na posteli převlékla do starých tepláků: nic jiného nechtěla nosit. „A nelez mi na nervy!“

Mívala i lepší dny.

A mívala i horší: proplakala je v posteli, otočená čelem ke stěně, přičemž Mancice nebo Alici dovolila jen to, že ji mohly přebalit.

Zázvorky nechtěla ani vidět.

„Proč?“ zeptal se Timo. „Máš bezmasý den?“

To ji náhle rozesmálo.

„Timo,“ řekla. „Dnes jsi fešák.“

„Opravdu neochutnáš? Jsi nějaká rozmazlená, nezdá se ti? Alice se s tím dělala celou noc.“

„Kde je?“ zeptala se. „Kde se schovává?“

„Ještě není zdravá.“

„Ať přijde.“

„Přijde.“

„Řekni jí, že jdeme do kolen, až k zemi.“

„Řeknu.“

„Neboj se,“ řekla Mancika. „Dám jí pár na talířek — a uvidíš, jak se do nich pustí.“

„To chci vidět,“ řekla Nora.

„Však uvidíš.“

„Ale pustím to. Do plenek se snadno pouští, že, Timo?“

„Jasně. Já to dělám denně.“

„Ty jsi osel,“ smála se.

„To jsem.“

„A navíc jaký!“

„Přece — největší.“

* * *

Ze včerejšího sněhu se stal déšť, voda rozpouštěla vodu, plástve zamrzlých kaluží, ve kterých se odrážela obloha, až se mu zdálo, že právě z této vody, ležící na zemi, prosakuje do povětří kalný vzduch. Uběhla půlhodina — a svítilo slunce. A znovu se mračilo. Podle všeho: přecházelo pásmo omylů a poruch, které se za poslední roky nasoukaly mezi roční období; často o tom mluvili — a možná i proto si do ustálených slovních spojení vymysleli pár změn.

Například, předpověď počasí na zítřek:

— Odpoledne zamračeno — na horách jeleni.

— Přibývání otlaků.

Nebo:

— Včera — mezi dvěma za sebou jdoucími dny je skoro totéž jako vloni mezi dvěma za sebou jdoucími roky.

Ani loni jakoby se zima neuměla rozhodnout, nejprve měla dlouhé zpoždění, aby potom dlouho neuměla odejít, podzim se protáhl až do ledna, přibral Tři krále — a pršelo ještě na Hromnice, kalendář se chystal, že posune měsíce.

Po roce: totéž.

Tak dlouhý podzim ještě nezažili; rána už dávno začínala tmou, ubývalo jasu oblohy, ale stejně bylo pořád tepleji, než mělo být, zkroucené lístky begonií se záhadně a zimničně chvěly, vítr se v nich měnil ve zrychlený film, ze šedého vzduchu visely záclony podzimu.

Padaly teplotní rekordy. A ještě i počátkem prosince, když si s Alicí říkali, že místo zimy přijde jaro — už kvetly i pampelišky — sbírali v zahradě nad městem jablka; z bratislavských ulic stoupala pára jako z hrbolaté mořské hladiny. Ve výšce se objevilo hejno velkých ptáků, možná divokých husí, rozvinutá jednotka směřující spíš na východ než na jih, což bylo divné, hlavně v tomhle období: dívali se za nimi, dokud úplně nezmizely, hlavy vyvrácené nahoru, takže zachytili i jejich větrem unášené kejhání.

Timo z bytu Manciky a Nory — z druhého poschodí bývalého hasičského domu, tedy hasičáku, mířil do středu města: kdysi v tom domě bylo — a bývalo — kino Obzor. Mělo tam svůj byt. A přihlášku k trvalému pobytu. Ale už dávno ho zrušili; stejně i v Přívoze, nedaleko jeho bytu, s úspěchem zbourali kino Pokrok, kterému přezdívali Rozkrok.

Najednou stál na jeho místě vysoký panelák.

Nakonec — počasí se stále jen opakuje.

A nikomu nedokáže úplně vyhovět.

Může se stydět.

Vtom se z tlampače na kterési střeše domu ozval ženský hlas: „Pozor! Zkouška sirén!“

Po třetím opakování se opravdu rozezněly sirény.

Timo si hned začal představovat — poplach.

Ale splašili se jen holubi.

* * *

Eda Makyta na něj čekal v kavárně Dance club. Předtím by se nepochybně potkali v hospodě U Mažiarika, která byla na stejné ulici, jen o kousek níž, nebo v kavárně U Andělů, což bylo zas trochu výš, jenže i ty zrušili. Ulici zrušit nemohli, a tak ji alespoň přejmenovali z Leningradské na Laurinskou, i když to jí jen vrátili staré jméno, slovensky by se měla jmenovat Vavrinecká.

I rohová budova Dance clubu se kdysi jmenovala úplně jinak: bývalo v ní Divadlo hudby.

Pěkně střelené — jak by řekl Eda. A navíc dobře trefené — jak by přisvědčil jeho bývalý spoluscenárista Timotej Trnka.

Přisedl si k Edovu stolu.

Ten mu místo pozdravu řekl: „Ty si ty vousy určitě barvíš.“

Timo zavrtěl hlavou: „Šedé vytrhávám pinzetou.“

„To tě nebolí?“

„Bolí.“

Všude kolem nich, až k vysokému stropu, visely na stěnách černé talíře a talířky, blýskavé disky malých a velkých gramofonových desek, kterým se kdysi ryzí slovenštinou říkalo singly a elpíčka. Našlo se i pár papírových obalů s křiklavými fotografiemi zpěvaček a zpěváků — a na parapetových deskách oken, zastrčené v koutech a schované pod sametovou vrstvou prachu, pospávala stará rádia. Hned proti vchodu trůnil na vyvýšeném podstavci — a celé kavárně tak trochu velel — klasický natahovací gramofon s velikánskou plechovou troubou. A jen kousek nad ním se z čestného místa, obklíčená dalšími fotografiemi kapel, co tu hrávaly, hlásila zachráněná pouliční tabule s bílým podkladem a modrými písmeny, která se skládala do známého nápisu: Leningradská ulice.

„Mně zase vytrhli zub.“

„Který? Moudrosti, nebo času?“

Eda se jen pousmál: „Tři dny bolel, šel ven, takový střep, už se nedal zachránit.“ Potom ještě dodal: „Stejně mě to štve, žil se mnou přes padesát let — a teď mi chybí.“

„Takže času.“

„Asi. Co si dáš?“

„Zůstaneme tady?“

„Proč?“

„Smrdí to tu — cigarety.“

„Trnko, ty jsi furt tak přecitlivělý, do řiti, normální kavárna, ne? Už jsem si objednal pivo.“

* * *

Ale nakonec přešel s Timem do uličky směřující na Hlavní náměstí, do čajovny Černý pes, kde se nikdy nekouřilo, ale kterou už taky stihli přejmenovat: teď se jmenovala Pohoda.

Bůhví na jak dlouho.

Šlo o scénář.

Přesněji — o soutěž scénářů, kterou prý vypsali ve Slovenské televizi, ze zaslaných textů by porota vybrala pět scénářů, které by dostaly peníze na realizaci, hodinový film, mohli by oprášit některý z těch nikdy nedopsaných námětů, co měli v počítačích, možná ten o první parní pekárně, co sídlila v Přívoze, vždyť ten už dokonce začali psát, ale potom se na nějaké dvacáté straně zasekli, Eda si ho znovu přečetl, Timo ještě trochu pamatoval, nebylo to nejhorší, kdyby si k tomu sedli, za měsíc to sfouknou, stačí trochu štěstí, a budou mít další film — a těch peněz, řekl Eda — a té slávy, řekl Timo, ažaž, každý pekař by měl vlastní příběh, ale společně by se všichni mísili jako těsto na chleba, starý pekař Cyro by zaučoval mladého, možná Rudu, možná Kamila, dobrý chléb potřebuje mouku, kvasnice a vodu — a ještě lidi, tedy chlapy — a ti lidé potřebují ženy, chlebíček náš tatíček, starý pekař by měl všechno spočítáno, za padesát let do pecí nasázel a potom z nich vytáhl nejméně dvacet milionů bochníků, tři tisíce každý den, ale snědl jen nějakých tisíc pět set, možná o jeden dva víc, rohlíky z toho vynechal, učil by Kamila, jak se připravuje kvásek, kterému pekaři neřeknou jinak než matka, kolik soli je třeba, aby chléb nebyl příliš slaný, i to, že opravdu dobré těsto musí třikrát spadnout, jinak chleba nezpívá, káral by ho, že pokaždé ráno zaspí, učil by ho, jak získat klíč ke každé ženské, jak s nimi jódlovat, na což by Kamil reagoval — a vy ještě jódlujete, čímž by Cyra na vteřinu zaskočil, ale zároveň rozesmál, už jen pobrukuju — další pekař by měl nemocnou ženu a tři malé děti, ten by se mohl jmenovat Emil, potom ještě včelař Ota, rybář Šaňo, zamoučená partička, celá v bílých montérkách, všechno ranní ptáčata, kromě Kamila, protože první se pokaždé probouzejí pekaři, jsou pořád v teple, ale preclík potřebuje mráz — a ta vůně, náhle se to všechno vracelo, Timo s Edou strávili v pekárně skoro celý den, první sběr materiálu, majitel dal každému při odchodu pecen chleba, jedli je a přitom psali, ale po necelém týdnu už neměli páru, příběh se jim drobil, chtěl nějakého vypravěče, ale kdo by to měl být, tak to zkusí, měli by, možná na to přijdou.

„Kdy začneme?“ zeptal se Eda.

„Možná už zítra,“ řekl Timo. „Nebo pozítří.“

„U mě?“

„Nebo u mě.“

„Zavolám ti.“

„Zavolej.“

* * *

Už se rozcházeli, když si Eda ještě vzpomněl, jak spolu seděli na dvoře Apponyiho paláce, jen kousek od čajovny, i tam tehdy byla kavárna, mluvili o jakémsi jiném scénáři — a Edovi tam ukradli plátěnou tašku, v níž měl všechny doklady, pamatuješ, Timo, pamatuju, seděli za stolem u stěny, Eda mu chtěl něco ukázat, tašku měl pověšenou na sousední židli, chtěl z ní něco vytáhnout, ale najednou tam nebyla, Timo seděl proti němu, nikoho si však nevšiml, ani náznak pohybu, přitom židli měl stále na očích, jak se to mohlo stát, taška visela na prázdném opěradle — a přece ji někdo ukradl, ale jak, Eda to nakonec zhodnotil, že to byl nejlépe zahraný neviditelný v jeho životě, později tašku našli na záchodě v nedaleké restauraci, chyběl v ní jen mobil, z čehož usoudili, že šlo o feťáka, který potřeboval peníze na dávku, vlastně to byl slušný člověk, ten neviditelný, Edovi zatelefonovali, našli ho podle dokladů v tašce — také o tom by mohl být film — o všech těch zlodějích, co tu běhají a kradou ostatním životy.

A po celou tu dobu si Timo nedokázal vzpomenout, co ještě chce Edovi říct, uvědomil si to až po cestě domů, chtěl ho ohromit, protože se někde dočetl, že na té Laurinské ulici, která se původně jmenovala Lorentzer Gasse, býval koncem středověku hostinec Divoch.

Něco takového, takové jméno — a taky zmizelo.

A ještě něco: zapomněl mu sdělit, na co si sám vzpomněl, když šel kolem Gottwalďáku do budovy rozhlasu — a sice, že našel jejich společné snímky z léta 1990, na kterých oba sedí na soše toho syfilitika Klementa Gottwalda, po kterém se náměstí tak dlouho jmenovalo, toho zkurveného prezidenta, který do republiky na čtyřicet let zavlekl fašismus ruského komunismu. Vlastně mu ta vzpomínka přeskočila přímo do fotografií, které jim udělal Karel Dym, ten malíř, grafik a fotograf, ten jejich kámoš, ten jejich dávný kamarád, který se po dvaceti letech vrátil z emigrace — a stihl to ještě před odstřelem toho ohavného kolosu.

Vylezli na něj po lešení.

Sevřenou pěst měl natřenou červenou barvou — ruce od krve.

Na čele měl nápis: VRAH.

* * *

Zapomínat znamená ubývat nebo krást sám sebe. Timo se vlekl po Štúrově ulici, jedné z mála, které ani komunisti nezměnili jméno. Měsíc na nebi čekal na tmu, den pomalu vyhasínal, na kolejích — jako rozsvícená akvária — plavaly tramvaje.

Najednou přesně věděl — kdo by měl být vypravěčem v tom jejich scénáři.

Přece: pánbůh.

Ten všechno vidí a všechno ví.

A pak — vždyť i ti pekaři jsou stvořitelé.

Amen.

Pochválen.

Až navěky; ale stačí i do zítřka.

Doma zapnul počítač — a hned Edovi poslal zprávu.

Předmět: pánbůh.

Za dvě hodiny mu přišla odpověď — souhlasím.

Příloha: příběh o Bohu.

* * *

Tak poslouchej, co se mi stalo.

Moje dítě nechtělo jíst. Tak jsem mu to dal příkazem a šel jsem na balkon kouřit. Prcek volal, že mám zavřít dveře, protože mu je zima. Nové balkonové dveře se však stále otvírají, proto jsem mu řekl, ať je zavře sám zevnitř. Můj poslušný Jonášek zavřel — a jakmile zjistil, že se k němu nedostanu, odložil lžíci, zapnul si televizi a mě venku si nevšímal. Klepal jsem, ale on se jen usmíval, pěkně jsem ho prosil, načež začal vyjednávat.

Řekl, že otevře, když mu slíbím, že nemusí jíst. Ještěže neřekl, abych si klekl. Takto ponížit jsem se však nechtěl. Začal jsem bouchat a nadávat, ať okamžitě otevře. Vesele se smál dál, velká sranda, ale mě už v tričku s krátkým rukávem humor přešel. Pořádně jsem praštil do dveří a řekl mu, že ho roztrhnu jako hada.

Můj chlapeček se lekl. Pak řekl, že by mi i otevřel, ale bojí se, že dostane na zadek.

Trvalo to dobrých dvacet minut; lidé z domu naproti na mě hleděli jako na blázna. Nakonec jsem mobilem zavolal na pevnou linku a změněným hlasem jsem chtěl k telefonu sám sebe. Jonáš řekl, že táta nemůže jít k telefonu, protože je na balkoně. Na to jsem odpověděl, že vím, že tam svého otce zamkl.

Jonáš se zeptal — odkud to vím?

Řekl jsem, že jsem Bůh a vím všechno, i to, že nechce jíst.

Na druhém konci telefonu bylo chvíli ticho, pak se mě zeptal, jestli jako Bůh nemůžu zařídit, aby nedostal výprask.

To se mi nelíbilo, ale na druhé straně, Bůh je milosrdný, a tak jsem mu to slíbil. Jonáš mi potom beze slova otevřel dveře a začal jíst. Ani já jsem nic neřekl, jen jsem si k němu sedl a zeptal se ho, jak mu chutná?

„Dobře, tati,“ řekl a po chvíli dodal: „Volal mi Bůh.“

„A co říkal?“

„Že nemáš tolik kouřit.“

* * *

Přelétávající sýkorka měla na hlavičce bílou čepičku sněhu. Hledala na balkoně ořechy, už tam měly být, ale Timo jim ještě nenasypal. Od rána sněžilo. Padal prašan, jen tak poletoval, padalo bílé pápěří, jako by z řídkých mraků mohl padat jen řídký sníh, padala vločka za vločkou, jako by sněžilo z mlhy. Mraky propouštěly slunce, čímž se v hloubce pod nimi zahříval vzduch, až některé chumáčky ledového peří stoupaly zpět do výšky.

Timo se vracel zpět do postele.

S malými přestávkami — během jedné odešla Alice do práce — spal téměř deset hodin, což se mu už dávno nestalo; znovu a znovu padal do snů, kde okolo něj jezdily děti na koloběžkách.

O to lépe se mu spalo.

Z dálky slyšel Alicin hlas: „Venku je šedo. Možná bude sněžit.“

A už znovu spal.

Hlas se změnil ve zpěv: „Prší, prší, jen se leje, nezavírej milý dveře, to znamená, že máš přijít.“

Nato bouchly dveře.

Ale ještě předtím, nebo snad potom zachytil její prosbu: „Ozvi se, navštiv mě, něco v tom smyslu.“

Před posledním probuzením se mu zdálo, že u své tváře zahlédl fotografii Karla Dyma, na které vypadal jako malý chlapec, dost plasticky, chtěl se ho dotknout, ale nešlo to, ruka mu vstoupila do snímku. A hned nato se mu zdálo, že spí ve své posteli, přičemž i v tom dalším spánku se mu něco zdálo, sen ve snu, ale vtom za ním přišla Alice, sedla si na pelest postele a jemně ho budila, aby už nespal, i když sama byla jen snem. Poslechl ji — a to neměl; zmizela ze snu a zároveň z bytu.

Měl klidně spát dál, možná by byl po probuzení méně smutný, že už odešla. Vždycky se uměl takhle dojímat. A ještě sám sebe za to chválit, ba až obdivovat, litovat toho, co náhle neměl, byť dokud to ještě měl, tvářil se, že mu je to jedno.

Eda ho nechal psát scénář a vydal se na několik dní do Alp, vychutnat si poslední lyžování, i když ani zimu, ani chlad neměl rád, ale měl heslo: „Na lyžích zimě leccos odpustíš.“

Zval i Tima, ale ten se radši litoval — a kašlal na psaní. Dokázal přejít až do nepříčetné sebelítosti, i když potom uměl okamžitě přestat a pěkně si vynadat. A mít sám od sebe pokoj.

Seděl za stolem.

A litoval se.

Utěšoval se ranním sluncem v záclonách, pokroucenými zebřími stíny rolet, jejich medovou barvou bezvětří. A ptáčky. Dnes ráno přiletěla na ořechy červenka: patřila mezi slavíky. Na vnějším skle okna stoupaly vlnovky teplého vzduchu. Potom se přihnalo hejno poštovních vrabců, které jindy posedávalo v bezovém keři naproti poště, a několik světáků i na značce pro jednosměrnou ulici: ta patřila jen jim — a každý na ní měl podpis svého zadku.

Hrozba přeháněk se během rána vypařila.

Na obloze se míchala hejna černých krkavců a bělostných racků, mraky se modře třpytily, slunce začínalo mít jarní úhel pohledu. S pohybem mraků se mu pohybovaly i myšlenky. Na jednom z nich, co měl tvar tuleně, putoval skoro minutu; mrak během letu měnil podobu, nakonec se proměnil v ňadro, ale tak půvabné, že stačilo jen jedno, aby se Timo z lítosti a zlosti přesunul do širých nebeských krajů smilstva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věta holá o lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.